Номер провадження: 22-ц/813/2176/26 
Справа № 504/64/24
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,
за участю секретаря судового засідання – Шахової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 12 березня 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю
встановив:
08 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом у якому просила:
-усунути їй перешкоди у користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її вселення;
-зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні зазначеним вище будинком з господарськими будівлями та спорудами;
-зобов`язати ОСОБА_2 надати їй дублікат ключів від вхідних воріт та всіх дверей до вказаного вище житлового будинку.
Позов обґрунтовано тим, що позивачка є співвласницею частин вказаного вище житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом майна після смерті її батька – ОСОБА_3 на підставі рішення Апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року. 
Позивачка зареєструвала право власності на вказане вище нерухоме майно у порядку, встановленому законодавством, однак, відповідачка не впускає її до будинку, перешкоджає вселенню до нього та у користуванні земельною ділянкою на якій розташований будинок. 
З метою усунення перешкод у користуванні майном, позивачка зверталася до правоохоронного органу, проте поліцейські не здійснили жодного впливу на відповідачку, рекомендувавши за захистом порушених прав звернутися до суду.
Через поведінку відповідачки, позивачка позбавлена можливості вільно, на власний розсуд, без будь-яких перешкод володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй часткою вказаного домоволодіння.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 12 березня 2025 року відмовлено у задоволенні вказаного вище позову.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 12 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.
За доводами апеляційної скарги, судом не враховано, що позивачка є власницею частин житлового будинку, а не виділеного в натурі об`єкта нерухомості (одиниці), що не може бути підставою для нехтування її правом власності та створення їй перешкод у користуванні цим майном, при цьому, зобов`язавши відповідачку не чинити їй перешкоди у користуванні вказаним вище домоволодінням та надати дублікат ключів від вхідних воріт та всіх дверей цього житлового будинку стане відновленням її порушених прав.
Скаржниця вважає, що нею доведено обставини якими обґрунтовується позов, зокрема, поясненнями свідка ОСОБА_4 , та її зверненнями до правоохоронного органу 18 вересня 2013 року та 04 жовтня 2013 року, тому помилковим є висновок суду, що матеріали справи не містять доказів, які стосуються предмету спору.
Також скаржниця звертає увагу, що обставини, наведені нею у позові відповідачка не заперечувала, відзив не подавала. 
Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу, що у березні 2025 року, тобто під час розгляду судом цієї справи, скаржниця подала докази в обґрунтування створення їй перешкод у користуванні майном, а саме її звернення до правоохоронного органу.
Сам факт звернення з позовом до суду про усунення перешкод у здійсненні прав, може розглядатися, як один із доказів наявності таких перешкод.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що позивачкою не доведено підстав її позову, оскільки не надано доказів, які б підтверджували існування у неї перешкод у користуванні вказаним вище домоволодінням. З метою вирішення питання щодо спільного користування майном, позивачка не зверталася до неї особисто або ж засобами телефонного зв`язку, будь-яких листів з пропозиціями щодо вирішення цього питання не надсилала. Вважає правильними висновки місцевого суду про неефективність способу захисту, обраного позивачкою.
Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи. Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (ч.8 ст. 128 ЦПК України).
Представниця скаржниці ОСОБА_1 , адвокат Суворова В.В., отримала судову повістку до її електронного кабінету, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа. 
Відповідачка ОСОБА_2 , отримала судову повістку засобами поштового зв`язку, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 
Учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю — доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Так, судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року провадження № 22-ц/785/1055/17 за ОСОБА_1 визнано право власності в порядку спадкування на частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого АДРЕСА_1 який складається з житлового будинку під літ. «А» - загальною площею 56,8 кв.м., підсобна 21.7 кв.м. з зазначенням переліку складу будинку та переліком господарських будівель та споруд, які входять до його складу (а.с. 10-18).
На підставі вказаного вище судового рішення, 11 грудня 2017 року позивачка зареєструвала право спільної часткової власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою від 11 грудня 2023 року
 № 357928729 (а.с.19).
У вересні 2013 року та жовтні 2013 року позивачка зверталася до правоохоронного органу з повідомленням про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вчинили сварку та погрожували їй фізичною розправою (а.с. 20-22).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що не встановлено обставин які б свідчили про чинення відповідачкою перешкод позивачці у користуванні належною їй часткою вказаного вище домоволодіння після ухвалення рішення Апеляційним судом Одеської області та реєстрації за позивачкою права власності на 1/3 частину вказаного нерухомого майна. Також суд дійшов висновку, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту, оскільки на час звернення до суду із цим позовом належна позивачці частка в натурі не виділена, питання про її виділ перед судом не порушувалось, при цьому відповідно до п. п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України судом роз`яснювалися наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій з метою реалізації прав, передбачених цим Кодексом.
Щодо таких висновків суду першої інстанції, колегія суддів зауважує про таке.
У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). 
Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у створенні власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі N 369/1843/18).
Частинами першою та другою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що після набуття нею права власності на частини житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого за вказаною вище адресою, відповідачка створює їй перешкоди у користуванні цим майном, а саме не пускає її до будинку, перешкоджає у її вселенні, а також користуванні земельною ділянкою.
На підтвердження обставин якими обґрунтовується позов позивачкою суду надано такі докази: звернення до правоохоронців у вересні та березні 2013 року, рішення Апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року (провадження №22-ц/785/1055/17), а також пояснення свідка ОСОБА_4 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, дійшов вірного висновку про те, що зазначені вище докази не доводять підстави позову, оскільки стосуються обставин, які існували до ухвалення рішення Апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року.
Отже, ОСОБА_1 не доведено суду підстав її позову, оскільки не надано належних доказів, які б підтверджували обставини на які вона посилається обґрунтовуючи позовні вимоги. 
На стадії апеляційного перегляду справи позивачкою надано суду нові докази.
Вирішуючи питання щодо можливості врахування нових доказів, доданих скаржницею до апеляційної скарги, колегія суддів виходить із такого. 
Відповідно до ч.5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Згідно з пунктом 5 частини першоїстатті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.
Відповідно до частин другої, третьоїстатті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об"єктивно не залежали від нього.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).
Як зазначає Верховий Суд, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами.
Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, частин другої, третьої статті 367 ЦПК України дає підстави виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмови в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.
Зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів. По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки.
Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, такими:
•докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;
•докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (незалежних від нього) не міг надати їх до суду;
•суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;
•суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо);
•наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі N 646/857/18 (провадження N 61-5330св24), від 16 лютого 2026 № 199/3455/22 (провадження N 61-13307 св 23).
Зазначене підтверджується практикою Верховного Суду з цього процесуального питання, що має значний вплив на дотримання принципів судочинства, зокрема змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі N 903/1030/19 (провадження N 12-4гс21), від 12 жовтня 2021 року у справі N 910/17324/19 (провадження N 12-12гс21); постанови Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі N 521/574/22 (провадження N 61-9422св22), від 08 листопада 2023 року у справі N 140/1322/22).
Під час подання учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.
Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі N 918/237/20.
ЦПК України пов`язує вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів з одночасним виконанням таких критеріїв: "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи". При цьому тягар доведення зазначених обставин покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) про долучення доказів (постанова Верховного Суду від 01 липня 2021 року у справі N 46/603).
Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що винятковим випадком, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - може бути наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з
Причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (постанови Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі N 913/632/17, від 06 лютого 2019 року у справі N 916/3130/17, від 19 жовтня 2021 року у справі N 903/533/21, від 10 квітня 2024 року у справі N 638/6852/18).
03 листопада 2025 року, тобто на стадії апеляційного перегляду справи, представниця скаржниці, адвокат Суворова В.В., звернулася з клопотанням про долучення доказів, які датовані 22 травня 2025 року та 28 червня 2025 року, тобто такі, що не існували на час ухвалення судом оскаржуваного рішення (12 березня 2025 року), то апеляційний суд не приймає їх до уваги, з огляду на таке.
Відсутність існування доказів на момент ухвалення судом рішення, виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (див. постанову Верховного Суду від 27 серпня 2023 року у справі N 552/7368/21).
Посилання скаржниці в якості доводів апеляційної скарги на те, що під час розгляду судом цієї справи, відповідачка не зверталася до суду з відзивом на позов, отже фактично не заперечувала проти позовних вимог колегія суддів відхиляє, оскільки це є правом, а не обов`язком сторони відповідача ( ч.1 ст. 178 ЦПК України).
Водночас, колегія суддів вважає слушними посилання скаржниці стосовно помилковості висновку суду про обрання нею неналежного способу захисту з підстав, наведених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, з огляду на таке. 
Колегія суддів зауважує, що у разі доведеності позовних вимог в частині існування перешкод у користуванні житловим будинком, для позивачки, як співвласника такого майна, достатнім є звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні цим майном, шляхом вселення.
При цьому, закон не визначає, що у такому випадку позивач має порушувати питання про виділення спірного майна в натурі, оскільки визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. 
Вказане суд першої інстанції не урахував, та дійшов помилкового висновку про обрання позивачкою неналежного способу захисту, як самосійної (окремої) підстави у задоволенні позову. 
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно відсутності правових підстав для задоволення позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, однак не погоджується з мотивами суду щодо обрання позивачкою неналежного способу захисту, як підстави для відмови у позові. 
У відповідності до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на викладене вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 12 березня 2025 року слід змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Згідно з положеннями ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновки до яких дійшов апеляційний суд, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 12 березня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П.Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький