Справа № 420/41590/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд: 
1. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) щодо неврахування ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) періоду навчання на кафедрі військової підготовки при Одеській національній юридичної академії з 31.08.2000 по 28.11.2003 до загальної вислуги років. 
2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) здійснити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) перерахунок загальної вислуги років, враховуючи період навчання на кафедрі військової підготовки при Одеській національній юридичної академії з 31.08.2000 по 28.11.2003 до загальної вислуги років, та здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 заборгованості з усіх видів грошового забезпечення, починаючи з 09.10.2024.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 22.12.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 420/41590/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що період його військової підготовки на кафедрі військової підготовки при Одеській національній юридичній академії з 31.08.2000 по 28.11.2003 зараховується як строкова військова служба, а отже підпадає під перелік видів військової служби, зазначений у частині 1 статті 2 Закону №2232-XII, а тому мав бути врахований військовою частиною НОМЕР_1 при розрахунку мені вислуги років військової служби з 09.10.2024.
Проте, відповідачем протиправно не зараховано вказаний період навчання позивача до загальної вислуги років.
Представник відповідача подав до суду відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що п.20 Порядку № 637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій. За таких обставин, військова частина НОМЕР_1 діяла у відповідності до вимог нормативних актів та на підставі документів, які були в матеріалах особової справи Позивача, бездіяльність та пасивна поведінка якого, не може слугувати підставою для задоволення позову.
Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.
10.09.2024 ОСОБА_2 , як військовослужбовець – лейтенант запасу, уклав з Міністерством оборони України в особі Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » перший контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу.
Згідно Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.09.2025 №273 старшого лейтенанта юстиції військової служби за контрактом ОСОБА_3 , колишнього помічника командира з правової роботи військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 19.09.2025 №373, на посаду - ОФІЦЕРОМ УПРАВЛІННЯ ІНФОРМАЦІЯ_2 , ВОС – АДРЕСА_1 , вважати таким, що з 25.09.2025 вибув до нового місця служби.
Як зазначено у вказаному Витягу, вислуга років у Збройних Силах станом на 25.09.2025 становить: у календарному обчисленні – 00 років 11 місяців 16 днів; у пільговому обчисленні – 00 років 00 місяців 00 днів; у загальному обчисленні – 00 років 11 місяців 16 днів.
Як зазначено у вказаному Витягу, вислуга військової служби на день прибуття складає: календарна – 03 роки 04 місяці 03 дня, пільгова не має, загальна – 03 роки 04 місяці 03 дні. Проте, у Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.09.2025 №273 вислуга військової служби у загальному обчисленні складає: 00 років 11 місяців 16 днів.
Згідно з архівною довідкою Національного університету «Одеська юридична академія» від 01.12.2025 №1684-23 у відомчому архіві Національного університету «Одеська юридична академія» щодо випускника кафедри військової підготовки для навчання за програмою підготовки офіцерів запасу - ОСОБА_1 наявні наступні витяги з наказів: №758-19 від 31.08.2000 про зарахування ОСОБА_1 на кафедру військової підготовки для навчання за програмою підготовки офіцерів запасу. №654-19 від 30.06.2003 про проведення навчальних зборів студентів кафедри військової підготовки. 
Наказом Міністра оборони України №657 від 28.11.2003 було присвоєно військове звання «молодший лейтенант запасу». 
Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 02.12.1997 №1350 на базі Юридичного інституту Одеського державного університету ім. І.І. Мечникова, що ліквідується, утворити Одеську державну юридичну академію. Згідно Указу Президента України №601/2000 від 20.04.2000 Одеську державну юридичну академію реорганізовано у Одеську національну юридичну академію. 
Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України №1564-р від 28.07.2010 та згідно Указу Президента України №893/2010 від 02.09.2010 Одеську національну юридичну академію реорганізовано у Національний університет «Одеська юридична академія». 06.07.2003 прийняв військову присягу та наказом Міністерства оборони України від 28.11.2003 №657 позивачу було присвоєно військове звання «молодший лейтенант», ВОС - 021000, запас І розряду, що підтверджується військовим квитком серія НОМЕР_5 , виданим 20.07.2004 ІНФОРМАЦІЯ_3 
Отже, відповідачем протиправно не зараховано періоду навчання на кафедрі військової підготовки при Одеській національній юридичної академії з 31.08.2000 по 28.11.2003 до загальної вислуги років.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що даний позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
За приписами статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) (у редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) встановлено, що час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. До видів військової служби, зокрема, відноситься військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти. 
Згідно з пунктами 2 та 3 частини 1 статті 24 цього Закону №2232-XII, початком проходження військової служби вважається: день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу? за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації; день призначення на посаду курсанта закладу фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних. 
Пунктом 11 Порядку проведення військової підготовки студентів вищих навчальних закладів за програмою підготовки офіцерів запасу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.02.2012 №48 (далі - Порядок №48, у редакції, чинній на час звільнення зі служби), передбачалось між студентом, який зарахований для проходження військової підготовки, та ректором вищого навчального закладу, на базі військового навчального підрозділу якого проводиться військова підготовка, або керівником вищого військового навчального закладу протягом одного місяця з дня зарахування укладається контракт про військову підготовку студента. 
Предметом такого контракту є освітня діяльність зазначених закладів щодо проведення військової підготовки студента за відповідною військово-обліковою спеціальністю.
Крім того, контрактом про військову підготовку студента визначаються права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, строк дії контракту та інші умови військової підготовки студента. 
У відповідності до приписів частин 1, 4 статті 2 Закону №2232-XII (у редакції, чинній на час закінчення мною курсу військової підготовки на кафедрі військової підготовки у 2003 році) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. 
Встановлюється, зокрема, такий вид військової служби, як військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти. Згідно з частини 1, 5 статті 11 цього Закону №2232-XII (у редакції, чинній на час закінчення мною курсу військової підготовки на кафедрі військової підготовки у 2003 році) військова підготовка громадян України за програмою підготовки офіцерів запасу проводиться у вищих військових навчальних закладах та у військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти. Громадянам України, які мають освітній ступінь вищої освіти не нижче бакалавра, пройшли повний курс військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу, склали встановлені іспити та атестовані до офіцерського складу, присвоюється відповідне первинне військове звання офіцера запасу. 
У разі потреби вони за наказом Міністерства оборони України підлягають призову для проходження військової служби осіб офіцерського складу. 
Частинами 1, 2 статті 24 Закону №2232-XII було встановлено, що початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта закладу фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних. Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Таким чином, відповідно до вищезазначених нормативно-правових актів позивач в установленому порядку зарахований до військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, то суд приходить до висновку, що початком проходження ним військової служби у Збройних Силах України має бути день зарахування за денною формою навчання на кафедрі військової підготовки при Одеській національній юридичної академії- тобто 31.08.2000 року.
Згідно з частиною першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", частиною першою статті 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військова служба є державною службою особливого характеру. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Венеціанська комісія у своїй доповіді №512/2009 "Про верховенство права", прийнятій 25-26 березня 2011 року, розкриваючи поняття "юридична визначеність", наголошує на тому, що принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до верховенства права. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону легко доступним; вона також зобов`язана дотримуватись законів, які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед (до його застосування) та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку (п. 44).
У дослідженні Європейської Комісії "За демократію через право" (Венеційська Комісія) під назвою "Мірило правовладдя", розробленому і затвердженому 11-12 березня 2016 року, "передбачуваність" означає не лише те, що приписи акта права мають бути проголошеними ще до їх імплементації, а й що вони мають бути передбачуваними за своїми наслідками: їх має бути сформульовано з достатньою чіткістю та зрозумілістю, аби суб`єкти права мали змогу впорядкувати свою поведінку згідно з ними".
Крім того, у цьому Дослідженні міститься висновок про те, що поняття "якість закону", зокрема, охоплює таких два складових елемента: передбачуваність актів права; сталість і послідовність приписів права.
У рішеннях ЄСПЛ та Верховного Суду сформувалась стала практика щодо визначення відповідних критеріїв.
Так, ЄСПЛ у справі "Щокін проти України" (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.
Так само уніфіковано ЄСПЛ інтерпретував "якість законодавства" і в іншому своєму рішенні, а саме, у справі "Сєрков проти України" (заява №39766/05, п. 51) "... якість законодавства ... - доступне для зацікавлених осіб, чітке і передбачуване у застосуванні"; відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводило до його суперечливого тлумачення судом, стала причиною порушення вимог положень Конвенції щодо "якості закону".
Як зазначено у пункті 186 рішення ЄСПЛ у справі "Промислово-фінансовий Консорціум "Інвестиційно-металургійний Союз" проти України" (заява № 10640/05, п. 186) принцип законності передбачає, що чинні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні (рішення у справі "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункти 109, ПО). Аналогічно національне законодавство має надавати засіб юридичного захисту від свавільного втручання державних органів влади у права, захищені Конвенцією (рішення у справі "Хасан і Чауш проти Болгарії" [ВП] (Hasan and Chaush v. Bulgaria), заява № 30985/96, п. 84).
Аналогічні підходи застосовані ЄСПЛ також у багатьох інших справах, зокрема, Hentrich v. France, заява № 13616/88, п. 42; Lithgow and Others v. the United Kingdom, заяви 9006/80, 9262/81 та ін., п. 110; Alisic and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the Former Yugoslav Republic of Macedonia [ВП], заява № 60642/08, n. 103; Centro Europa 7 S.R.L. and di Stefano v. Italy [ВП], заява № 38433/09, n. 187; Hutten-Czapska v. Poland [ВП], заява № 35014/97, n. 163.
Крім того, у справі "Новік проти України" (заява № 48068/06, п. 19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.
Достатньо важливими є висновки, які зроблені у рішенні ЄСПЛ у справі "Волков проти України" (заява № 21722/11, п.п. 170, 171). Так, характеризуючи загальні принципи законності втручання, Суд наголосив на тому, що вислів "згідно із законом" .... також стосується якості закону, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе (рішення у справі "Копп проти Швейцарії" (Корр V. Switzerland), заява № 23224/94, п. 55); "якість закону" передбачає, inter alia (з лат. "серед інших речей і справ"), що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на конвенційні права особи (рішення у справі "C.G. та інші проти Болгарії" (C.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, п. 39); законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів (рішення у справі "P.G. та J.H. проти Сполученого Королівства" (P.G. and J.H. v. the United Kingdom), заява № 44787/98, п. 46). Крім того, у пункті 179 цього Рішення ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (рішення у справі "Гудвін проти Сполученого Королівства" (Goodwin v. the United Kingdom), заява № 17488/90, п. 33).
Зокрема, у рішенні ЄСПЛ у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" (заява № 77703/01, п. 115) зазначено, що в світлі положень Конвенції, втручання може бути виправданим, якщо воно «встановлено законом» та здійснено "згідно із законом", оскільки оскаржувані заходи повинні не тільки мати законодавче підґрунтя, а й передбачатися якісним законом, який має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі, у разі потреби, за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку (рішення у справах Larissis and Others v. Greece, заява № 23372/94, п. 40; Metropolitan Church of Bessarabia, заява № 45701/99. 109).
У постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 (провадження 11-532заі18) Велика Палата Верховного Суду також врахувала правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" (заяви № 23759/03 та № 37943/06 п. 50-56) та визначила концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу "якості закону". В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у вказаному рішенні зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
Аналогічна правова позиція Великою Палатою Верховного Суду викладена у постановах від 30 січня 2019 року у справі №876/5312/17, від 13 лютого 2019 у справі №233/4308/17, від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а, від 13 лютого 2019 року у справі №822/524/18, від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18, серед яких ті, що стосуються зарахування стажу роботи для пенсійного забезпечення.
У постанові від 13 лютого 2019 року, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі №822/524/18, із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статті 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН (ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української CPC № 2148-VIII від 19 жовтня 1973 року), статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчинену 03 травня 1996 року у м. Страсбурзі та підписану від імені України 07 травня 1999 року (ратифіковану Законом України №137-V від 14 вересня 2006 року) зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових "прогалин" щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Цей принцип також неодноразово був застосований Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду під час вирішення спорів у соціальній сфері, зокрема, у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 580/122/17, від 20 лютого 2018 року у справі № 576/1724/17, від 20 лютого 2018 року у справі № 679/761/15-а, від 27 лютого 2018 року у справі № 642/3284/17, від 27 лютого 2018 року у справі № 227/2360/17, від 17 грудня 2018 року у справі № 344/12315/16-а.
Вимога щодо "якості закону" та обов`язок застосовувати найбільш сприятливий для особи спосіб його тлумачення, у разі якщо такий закон не відповідає визначеним критеріям якості закону, ґрунтуються передусім на положеннях частини 1 статті 57 Конституції України, яка встановлює, що "кожному гарантується право знати свої права і обов`язки". Із цієї конституційної норми відомо те, що у випадку встановлення судом того факту, що закон сформульований у спосіб, який не дозволяє особі знати свої права і обов`язки, застосування (тлумачення) такого закону повинно відбуватися судом на користь особи, яку позбавили (звузили) на підставі цього закону певного права або встановили (розширили) для неї нові обов`язки.
Таким чином, з урахуванням викладеного вище в сукупності, суд приходить до висновку, про наявність протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) щодо неврахування ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) періоду навчання на кафедрі військової підготовки при Одеській національній юридичної академії з 31.08.2000 по 28.11.2003 до загальної вислуги років.
Вказане свідчить про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову.
Частиною 1 ст.2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За приписами ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з п. 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v.» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно положень ст.75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 7, 9, 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) щодо неврахування ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) періоду навчання на кафедрі військової підготовки при Одеській національній юридичної академії з 31.08.2000 по 28.11.2003 до загальної вислуги років. 
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) здійснити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) перерахунок загальної вислуги років, враховуючи період навчання на кафедрі військової підготовки при Одеській національній юридичної академії з 31.08.2000 по 28.11.2003 до загальної вислуги років, та здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 заборгованості з усіх видів грошового забезпечення, починаючи з 09.10.2024 року.
Рішення набирає законної сили у порядку ст. 255 КАС України.
Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст. 295-297 КАС України.

Суддя Ю.В.Харченко