Справа № 137/300/25
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" червня 2026 р.

Літинський районний суд Вінницької області
в складі головуючого судді Желіховського В.М. 
секретаря судових засідань Гречанівської В.В.     
розглянув у відкритому судовому засіданні в с-ще Літин цивільну справу за позовною заявою заступника керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся заступник керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області з позовом, в якому зазначають, що Вінницькою окружною прокуратурою під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024020010001775 від 12.01.2024, встановлено наступне.      Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522485400:03:003:0082, площею 0,17 га, ОСОБА_3 набуто на підставі рішення Микулинецької сільської ради Літинського району від 20.09.2019 № 500.               Також встановлено, що рішенням 29 сесії 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області № 500 від 20.09.2019 земельна ділянка у власність ОСОБА_3 не передавалась. Прийнятим рішенням із зазначеними реквізитами (рішення 29 сесії 7 скликання від 20.09.2019 №500) приведено у відповідність коди класифікації доходів бюджету («Про приведення у відповідність кодів класифікації доходів бюджету сільської ради»).     За інформацією архівного відділу Вінницької районної військової адміністрації за №3.01-15/38 від 04.10.2024 встановлено, що рішення Микулинецької сільської ради Літинського району 29 сесії 7 скликання від 20.09.2019 № 500, заява ОСОБА_3 не розглядалась.     Отже, за цим рішенням земельна ділянка площею 0,17 га з кадастровим номером 0522485400:03:003:0082 у власність ОСОБА_3 не передавалась. 3 огляду на вищезазначене, земельна ділянка з кадастровим номером 0522485400:03:003:0082 площею 0,17 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою АДРЕСА_1 , вибула з комунальної власності поза волею власника - Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області (на час вибуття - Микулинецької сільської ради. Літинського району Вінницької області).            Також встановлено, що ОСОБА_3 03.07.2020 уклала договір купівлі- продажу земельної ділянки за №808 із ОСОБА_2 , відповідно до якого відчужила останньому земельну ділянку з кадастровим: номером 0522485400:03:003:0082, площею 0,17 га, який також відчужив зазначену ділянку ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2024 за №1683.             Наразі, згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка з кадастровим номером 0522485400:03:00310082 площею 0,17 га перебуває у власності ОСОБА_1 .        Враховуючи ту обставину, що уповноваженим державою органом рішення Микулинецької сільської ради 29 сесії скликання від 20.09.2019 № 500 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі власність» про передачу земельної ділянки площею 0,17 га з кадастровим номером 0522485400:03:003:0082 у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства, не приймалось, отже, вищевказаний порядок набуття права власності на земельну ділянку не дотримано і спірна комунальна земельна ділянка вибула із власності позивача всупереч його волі та з порушенням норм законодавства.          За таких підстав, змушені звернутися до суду з вказаним позовом, оскільки спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0522485400:03:003:0082 площею 0,17 га підлягає витребуванню у ОСОБА_1 в комунальну власність Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області.    03.04.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Путіліна Є.В., в якому зазначає, що вважає безпідставним та необґрунтованим позов прокурора з огляду на наступне.   Допущення помилки посадовими особами Микулинецької сільської ради, а саме внесення в державний реєстр речових прав на нерухоме майно при проведені реєстрації права власності за ОСОБА_3 , не може впливати на права наступних власників земельних ділянок.           Так, ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки з кадастровим номером 0522485400:03:003:0082 площею 0,17 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2024 року №1683, та підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.02.2025 року.               Вказана земельна ділянка була придбана ОСОБА_1 за 242 000, 00 грн., саме для будівництва житлового будинку для багатодітної сім`ї і була придбана вказана земельна ділянка, оскільки соціальними нормами житла сім`я не забезпечена, родина якої має статус багатодітної сім`ї, інших земельних ділянок у ОСОБА_1 у власності не має, що підтверджується інформаційною довідкою від 27.03.2025 р.             Крім того, на поліпшення попередній власник також витратив значну частину коштів, а саме, пробурив свердловину, що підтверджується експлуатацією свердловини на воду від 04.04.2024р., підключився до електропостачання, що підтверджується договором про постачання електроенергії від 09.09.2024 р. №219000144.             У разі задоволення позову, призведе до порушення прав ОСОБА_1 , буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, тому в задоволенні позовних вимог також належить відмовити.           08.04.2026 до суду надійшла відповідь на відзив, в якому прокурор зазначає, що відповідно до вимог ст.ст. 330, 387, 388 ЦК України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника у такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.        Необхідною передумовою виникнення права приватної власності на земельну ділянку державної чи комунальної власності має бути рішення про передання у приватну власність цієї ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53це 12). Тому, відсутність у даній справі такого рішення держави в особі органу місцевого самоврядування як уповноваженого органу означає, що відчуження земельної ділянки відбулось без вираження волі власника.     Відсутність рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи користування є порушенням виключної компетенції органу місцевого самоврядування на розпорядження землею.    Саме Якушинецька сільська рада, яка є правонаступником Микулинецької сільської ради, яка представляє інтереси Якушинецької територіальної громади є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0522485400:03:003:0082 та від імені і в інтересах Якушинецької територіальної громади здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження цим об`єктом права комунальної власності.               У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц (провадж. №14-376цс 18) наведено правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати : 5 належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.            Враховуючи, що реєстрація права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522485400:03:003:0082 була вчинена на підставі неіснуючого документа (рішення №500) та за відсутності рішення органу місцевого самоврядування, то ця ділянка вибула з володіння власника не з його волі, тому в даній справі підлягають застосуванню положення статті 387, 388 ЦК України і необхідно витребувати у ОСОБА_1 майна - ділянку з кадастровим номером 0522485400:03:003:0082.          Враховуючи викладене, зазначає, що вимога про витребування земельної ділянки є обґрунтованою, а тому просять суд задовольнити позовні вимоги прокуратури у повному обсязі.          11.04.2025 до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначають, що допущення помилки посадовими особами Микулинецької сільської ради, а саме внесення в державний реєстр речових прав на нерухоме майно при проведені реєстрації права власності за ОСОБА_3 не може впливати на права наступних власників земельних ділянок.      ОСОБА_1 набула у власність вказану земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2024 року №1683. Витребування у ОСОБА_1 земельної ділянки є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном є безпідставним та стверджує наступне, що кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі ст. 661 ЦК України.         За вказаних підстав, просить відмовити в задоволенні позову повністю.   В судовому засіданні прокурор Черниш Г.М. позовні вимоги підтримала повністю, з підстав зазначених у позові. Зазначила, що спірна земельна ділянка, яка перебуває у власності відповідача ОСОБА_1 вибула із власності позивача всупереч його волі та з порушенням норм законодавства. Зокрема, рішення Микулинецької сільської ради 29 сесії скликання від 20.09.2019 № 500 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі власність» про передачу земельної ділянки площею 0,17 га з кадастровим номером 0522485400:03:003:0082 у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства, не приймалось, а тому вона не мала права відчужувати її наступним власникам. Крім того, ОСОБА_4 вироком Літинського районного суду від 22.12.2025, визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190, ч.ч. 1, 2 ст. 209 КК України, тобто спірна ділянка вибула з комунальної власності у незаконний спосіб. Зазначає, що вказана земельна ділянка може витребувати від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача незаконно. Звертає увагу на те, що доводи відповідача про те, що витребування у неї земельної ділянки є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном безпідставним, оскільки та здійснюється будівництво житлового будинку. Відповідач не позбавлена можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Крім того, відповідач ОСОБА_1 при укладенні договору-купівлі продажу проявивши розумну обачність, могла звернутися до органів Держгеокадастру для отримання та ознайомлення із землевпорядною документаціює щодо формування спірної земельної ділянки, дізнатись про можливі порушення. У разі виявлення спірних/неоднозначних обставин могла допустити сумнівність документів. Зазначила, що і ринкова вартість земельної ділянки, продавалась за нижчою ціною, що також свідчить про сумнівний характер вчинюваних правочинів. Отже, відповідач ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем і доведення добросовісності покладається виключно на набувача.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Путілін Є.В. повністю заперечив проти задоволення позовних вимог. Суду пояснив, що його довірителька ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0522485400:03:003:0082 площею 0,17 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , яку вона набула у власність на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2024 року. На вказаній земельній ділянці її сім`єю здійснено будівництво житлового будинку, підведено електропостачання, викопана скважина. Її сім`я є багатодітною, тому вона придбали вказану земельну ділянку саме для будівництва житла на законних підставах і є добросовісним набувачем. Придбаваючи вказане нерухоме майно, вона не повинна була перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а діяла, покладаючись на такі відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому, вона не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої ОСОБА_1 , втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сама буде змушена шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.      Крім того, прокурором до позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви. Проте позивачем вказаних дій вчинено не було. В задоволенні позову просить відмовити повністю.  Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити в їх задоволенні. Суду пояснила, що її брат ОСОБА_2 вирішив придбати будинок. Але так як будинки, які б його влаштовували не було знайдено, тому вирішив придбати земельну ділянку для будівництва. Пошуками займалася вона, брат її дав доручення на укладення угоди. Знайшовши ділянку, її було придбано через нотаріуса. На ділянці було облаштовано скважину та проведено електрику. Згодом, в зв`язку з військовими діями, брат вирішив виїхати за кордон, для чого позичив у неї кошти. Пізніше, брат вирішив, що не буде повертатися та запропонував її вказану ділянку викупити. Брат дав доручення на її чоловіка і вони уклали договір купівлі-продажу у нотаріуса. На момент укладення договору, нотаріус перевіряла наявність обтяжень та заборон. Ніяких перешкод для укладання угод не було, про будь-які незаконні дії попереднього влсника ОСОБА_3 ні її брату, ні її відомо не було.          Представник Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області в судове засідання не з`явився, про день час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Заяв чи клопотань не надходило.    Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. До суду повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».  Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про день час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена. До суду повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».            Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши усі зібрані у справі докази в їх сукупності встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.             Так, відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.12-13) та копії договору купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 (а.с.14-15) встановлено, що ОСОБА_3 03.07.2020 уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки за №808 із ОСОБА_2 , відповідно до якого відчужила останньому земельну ділянку з кадастровим номером 0522485400:03:003:0082, площею 0,17 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .         Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.12-13) та копії договору купівлі-продажу земельної ділянки №1683 (а.с.116-17) встановлено, що ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_1 , відповідно до якого відчужив відповідачці земельну ділянку з кадастровим номером 0522485400:03:003:0082, площею 0,17 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .         Відповідно до рішення 29 сесії 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області № 500 від 20.09.2019 (а.с.18) затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), що розташвоані в межах с. Микулинці у відповідності до фактичних розмірів визначених в натурі (на місцевості). ОСОБА_3 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером 0522485400:03:003:0082, площею 0,17 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .         Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.20-21) 25.09.2019 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522485400:03:003:0082, площею 0,17 га, набуту на підставі рішення Микулинецької сільської ради Літинського району від 20.09.2019 № 500.   Відповідно до архівних копій рішення Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області (а.с.22-32) та листа Архівного відділу Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області за №03.01-15/38 від 04.10.2024 (а.с.33) в рішеннях 29 сесії 7 скликання від 20.09.2019 року №500 та 35 сесії 7 скликання від 22.10.2020 року №745 Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області заява ОСОБА_3 не розглядалась та до рішень зазначених сесій не додавалась.      Вироком Літинського районного суду від 22.12.2025 (а.с.100-105 т.2) та ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23.02.2026 (а.с.106-103) ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190, ч.ч. 1, 2 ст. 209 КК України.        Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права влансості на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта (а.с.108-109) ОСОБА_1 є власником квратири загальною площею 37,3 кв.м., що розташована в АДРЕСА_2 .  Надані стороною відповідача докази, а саме Експлуатаційна свердловина на воду (а.с.93) свідчать, про те, що виконано роботи по пробуренні свердловини в с. Микулинці ОСОБА_2 ; Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг №219800144 від 09.09.2024 з додатками (а.с.94-106) свідчить про те, що ТОВ «ЕНЕРА ВІННИЦЯ» здійснено постачання електричної енергії до об`єкта за адресою адресою АДРЕСА_1 ; копія Технічного паспорту (а.с.62-66 т.2) зазначає наявність житлового будинку (незавершеного будівництва, готовність 78 %, тераса, сарай, свердловина) за адресою адресою АДРЕСА_1 .         Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.              Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.        Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.  Частиною першою статті 388 ЦК України установлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.              Отже якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.     У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином).             Наведене також узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.       Крім цього необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.    Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.              Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).       Згідно з частинами першою четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.   Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).          Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).          Доказів того, що відповідач знав або міг знати у 2024 році (під час укладення договору купівлі-продажу) про порушення, допущені при формуванні земельної ділянки у 2019 році та набутті її у власність ОСОБА_3 , матеріали справи не містять, а ґрунтувати рішення на припущеннях заборонено частиною шостою статті 81 ЦПК.              Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.    При застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у пунктах 5.60.; 5.61.; 5.62.; 5.63 постанови від 21 вересня 2022 року у праві № 908/976/19 провадження № 12-10гс21, відповідно до яких: якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.  Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).            Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20(пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).             Саме при вирішенні питання про витребування майна, здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, пункт 52).      Посилання прокурора про те, що ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем зводяться до припущення та не ґрунтується на обставинах справи.    Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).             Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).               Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц, провадження № 61-17779св18, виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.    Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, провадження № 14-436цс19, пункт 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, провадження № 12-44гс20), добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.             З урахуванням вищевикладеного ОСОБА_1 придбаваючи вказане нерухоме майно не повинна була перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна і покладалася на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому не може відповідати за порушення інших осіб.           Крім того, на вказаній земельній ділянці відповідачем ОСОБА_1 побудований житловий будинок, на що її сім`єю витрачені значні кошти .   У постанові ВС КЦС від 12 листопада 2025 року у справі № 127/8274/24 провадження № 61-11478св25 суд виснував, що обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений у нормі матеріального права. Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. При цьому у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача вимоги частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню; у випадку, якщо позивач обґрунтовує позов про витребування нерухомого майна недобросовісністю набувача, то положення частини п`ятої статті 390 ЦК України не застосовуються; питання про добросовісність / недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування частини п`ятої статті 390 ЦК України.         Натомість у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє у задоволенні позову на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.  Подібний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 06 травня 2026 року в справі №127/15341/26 провадження № 61-3389св26. Так, судом встановлено, що прокурором не було доведено недобросовісності відповідача при набутті спірної земельної ділянки, прокурором не було попередньо внесена вартість спірного майна на депозитний рахунок суду.        Крім того, позбавлення права власності ОСОБА_1 з тих підстав, що вибуття майна позивача відбулося у зв`язку з порушенням третіми особами вимог закону під час відведення земельної ділянки буде суперечити статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, а змушення відповідача шукати шляхи відновлення свого права покладе на цю особу індивідуальний та надмірний тягар.     За таких підстав, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову повністю.              Керуючись ст. ст. 13, 19, 76-82, 258-265, 268,293,294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову заступника керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки, відмовити.        Апеляційну скаргу на рішення суду сторони можуть подати протягом 30 днів з дня проголошення рішення до Вінницького апеляційного суду через Літинський районний суд Вінницької області.          Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.              У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Суддя : Желіховський В. М.