ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/2912/26     Головуючий суддя І інстанції Гніздилов Ю. М.
Провадження № 33/818/1325/26    Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: Вчинення домашнього насильства

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2026 року м. Харків
Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., 
за участю секретаря - Вакули Н.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника – адвоката Гуменного З.І. на постанову судді Чугуївського міського суду Харківської області від 26 березня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Цією постановою
ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП з накладенням на неї адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) грн 00 коп. 
Постановою встановлено, що ОСОБА_1 09.03.2026 року близько 08 год 00 хв, перебуваючи за місцем свого мешкання а саме: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно свого чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого могла бути завдана шкода психологічному здоров`ю потерпілого чим порушила п.14 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству». За фактом вчиненого правопорушення працівниками Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВБА № 201554 від 09.03.2026.
Не погодившись з судовим рішенням захисником Гуменним З.І. подано апеляційну скаргу, в якій він просив постанову скасувати, а провадження у справі закрити. В обґрунтування поданої апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції було порушено право ОСОБА_1 на захист, оскільки її справу було розглянуто за відсутності сторони захисту. Крім того, захисник вважає, що працівники поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення не виклали фактичних обставин об`єктивної сторони правопорушення, яке ставиться у провину особі, яка притягається до відповідальності. Разом з тим, на думку сторони захисту матеріали справи взагалі не містять відомостей щодо вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
В судове засідання для розгляду апеляційної скарги захисника Гуменного З.І. сторона захисту не з`явилася. Разом з тим, до початку апеляційного розгляду через канцелярію суду апелянтом було подано заяву про проведення судового розгляду за відсутності сторони захисту. Потерпілий ОСОБА_2 також подав заяву про розгляд апеляційної скарги за його відсутності, а також додаткові пояснення по суті події правопорушення.
Вимогами ст. 268 КУпАП зокрема передбачено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Разом з тим, відповідно до правових приписів ч. 6 ст. 294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає за можливе провадити апеляційний розгляд за відсутності учасників справи. Апеляційний розгляд належить провадити в межах поданої апеляційної скарги, враховуючи відомості матеріалі справи.
Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги захисника Гуменного З.І.. без задоволення, з наступних підстав.
Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.
Як вбачається з матеріалів справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.
Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови встановлено, що апелянтом в своїй скарзі не наведено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП.
Натомість вина ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП підтверджується наявними у справі відомостями, а саме: відомостями протоколу про адміністративне правопорушення серії ВБА№201554 від 09.03.2026 року, відповідно до якого що ОСОБА_1 09.03.2026 року близько 08 год 00 хв, перебуваючи за місцем свого мешкання а саме: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно свого чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого могла бути завдана шкода психологічному здоров`ю потерпілого чим порушила п.14 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
З відомостей пояснень ОСОБА_1 (а.с.5) вбачається, що вона проживає з своїм чоловіком ОСОБА_2 стосунки з яким за останні три місяці погіршилися у зв`язку із наявністю у нього іншої жінки. 09.03.2026 ОСОБА_1 запропонувала своєму чоловіку надати відповідь питання щодо цієї ситуації на які він не відповів, у зв`язку з чим між подружжям відбулася сварка. Сварка мала мовний характер під час якої вони спілкувались на підвищених тонах, від образ ОСОБА_2 викликав працівників поліції.
З відомостей пояснень ОСОБА_2 (а.с. 6) вбачається, що 09.03.2026 ОСОБА_1 перебуваючи в емоційному стані на грунті ревнощів вчинила з ним сварку під час якої кидалась в бійку маючи в руках сокиру, чим вчинила на нього психологічний тиск.
Крім того, ОСОБА_2 , у своїх поясненнях доданих до клопотання про розгляд апеляційної скарги за його відсутності зазначає, що дії його дружини фактично надавали йому підстав побоюватись за власне життя та здоров`я, а також за здоров`я своєї дружини, оскільки ОСОБА_1 до того часу намагалася вчинити суїцидальні дії. За таких обставин, потерпілий не міг прогнозувати дії особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час сварки, що виникли на грунті ревнощів, що спонукало його до виклику працівників поліції.
Відомостями оцінки ризиків домашнього насильства (а.с. 7) встановлено, що ОСОБА_1 працівникам поліції вдалося провести спілкування з кривдником та постраждалою особою. За результатами проведених процесуальних дій було встановлено, що кривдник схильна до сильних та постійних ревнощів і контролює більшу частину повсякденного життя потерпілого, залякує постраждалу особу, що впливає на безпеку постраждалого. Крім того, встановлено факт наміру або намагання вчинити самогубство ОСОБА_1 . За наслідками проведеної бесіди також було встановлено працівниками поліції, що постраждалу особу особливо турбує в поведінці кривдника ревнощі ОСОБА_2 .
З відомостей рапорту встановлено, що 09.03.2026 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою АДРЕСА_1 жінка вчиняє психологічне домашнє насильство, а саме: словесно ображає, погрожує, бігає за потерпілим з сокирою на грунті ревнощів. Попередньо заявник вже робив виклик на лінію «102».
Отже, сукупністю вказаних вище доказів яким надана судом повна і всебічна оцінка в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджується винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП. 
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що сімейні сварки на грунті ревнощів, у цьому випадку, мають системний характер, що підтверджується поясненнями кривдника та потерпілого і тривали три місяці до оскаржуваної події. Разом з тим, дії кривдника ОСОБА_1 вже ставали підставою для вчинення нею спроби самогубства. Такі її дії, вочевидь спонукають потерпілого хвилюватися за своє життя і здоров`я, а також за життя і здоров`я ОСОБА_1 , що безумовно психологічно тисне на ОСОБА_2 , що у цій справі є об`єктивною стороною правопорушення.
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що протокол про адміністративне правопорушення складений з порушенням чинного законодавства, оскільки не містить виклад об`єктивної сторони вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, а також про те, що матеріали справи взагалі не містять відомостей вчинення ОСОБА_1 правопорушення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до вимог ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. 
Крім того, приписами ст. 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Крім того, належить врахувати особливість правового статусу доказів у провадженні по справах про адміністративні правопорушення. Статус доказів, перелік джерел, правила їх допустимості визначаються виключно національним законом. Конвенційне право та його тлумачення ЄСПЛ залишає правила допустимості доказів на розсуд держав, з поправкою на вимогу загальної справедливості судового провадження, а також природи правопорушення.
Національний припис закону, а саме ст. 251 КУпАП, встановлює абсолютний характер джерел та змісту доказової інформації по справі «будь-які фактичні дані» та не містить критеріїв недопустимості доказів.
Враховуючи викладене, а також правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 року у справі № 335/6977/22 протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкту владних повноважень. На патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.
Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення, а також в межах тих обставин, яких вимагає обстановка, що склалася. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.
Разом з тим, стандарт доказування «поза розумним сумнівом» активно використовується Європейським судом з прав людини. У справі «Ушаков проти України» (рішення від 18 червня 2015 року, заява № 10705\12) ЄСПЛ визначає: «Суд, при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою». Стандарт доказування «поза розумним сумнівом» не виключає будь-який сумнів взагалі, оскільки завжди можна припустити можливість існування навіть дуже маловірогідних обставин чи їх збігів. Проте, цей стандарт доказування означає, що особу необхідно виправдати не при наявності будь-якої «тіні» сумнівів, а при наявності лише «розумного сумніву». При цьому розумним є сумнів, який має під собою причину та здоровий глузд і випливає зі справедливого та розумного розгляду всіх доказів у справі або з відсутності доказів у справі. Цей сумнів не є ні смутним, ні гіпотетичним чи уявним або надуманим. А саме таким, який ґрунтується на конкретних обставинах або інших вагомих причинах, які б змусили розумну людину вагатися вдатися до певних дій у питаннях, що мають значення для неї.
З відомостей справи вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протягом тривалого часу (три місяці до події правопорушення) відбуваються сварки на грунті ревнощів дружини стосовно чоловіка, яка є їх ініціатором. Суд апеляційної інстанції враховує, що ревнощі самі по собі передбачають певні психологічні розлади кривдника, які він перекладає на потерпілу особу, фактично спонукаючи її відчувати емоційний і, як наслідок, психологічний дискомфорт, пов`язаний з їх сімейними відносинами. Разом з тим, дії кривдника ОСОБА_1 вже ставали підставою для вчинення нею спроби самогубства. За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що дії кривдника ОСОБА_1 щодо під час ініційованих нею низки сімейних сварок на ґрунті ревнощів, вочевидь спонукають потерпілого хвилюватися за своє життя і здоров`я, а також за життя і здоров`я ОСОБА_1 , що безумовно психологічно тисне на ОСОБА_2 , та у цій справі є об`єктивною стороною правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги в цій частині належить вважати суб`єктивними, необґрунтованими та розцінювати їх, як обраний спосіб захисту.
Доводи апеляційної скарги про порушення права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності на захист, а також права на справедливий розгляд незалежним та компетентним судом у цій справі належить вважати суб`єктивним з огляду на наступне.
Згідно ч. 1 ст. 268 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
У своїх правових висновках Конституційний Суд України (Рішення Конституційного Суду України від 18 липня 2024 року № 8-р(II)/2024 у справі за конституційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) зазначає, що право бути заслуханим (почутим) як складова права на судовий захист підлягає реалізації до моменту вжиття державою, її органами чи посадовими особами будь-яких заходів, які можуть негативно вплинути на особу, її права і свободи. Це право випливає з основоположних засад судочинства, що, зокрема, expressis verbis викладені у приписах частини другої статті 129 Конституції України (рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, забезпечення обвинуваченому права на захист), і реалізація цього права не залежить від його встановлення та/чи детальної регламентації у спеціальному законодавстві. Тільки за умови дотримання права особи бути заслуханою у суді суд може виконати свій конституційний обов`язок - незалежно і неупереджено, ураховуючи точку зору заінтересованої особи, розглянути всі конкретні аспекти у справі та на підставі цього видати обґрунтоване (умотивоване) рішення суду.
Таким чином суди, мають забезпечувати належний та якісний розгляд справ, а також забезпечувати необхідний баланс між дотриманням прав сторони і розглядом справи протягом встановленого законом або розумного строку.
Разом з тим, право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України та статтею 6 Конвенції. Можливість захистити свою позицію сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення чи то суду, чи то будь-якого іншого державного органу.
Безпосередньо право бути почутим (право бути вислуханим) ілюструє наявність прямого, а не опосередкованого зв`язку особи з органом державної влади - суб`єктом владних повноважень, який уповноважений приймати рішення, що можуть стосуватись або стосуються прав особи.
Зазначене право є ключовим принципом "належного врядування" в демократичній державі. У зв`язку із цим доступ до офіційної інформації має важливе значення для надання особам можливості робити відповідні та ефективні подання та пропозиції щодо ухвалення рішень, які зачіпають або будуть зачіпати їхні права чи інтереси.
Особи, на яких впливають чи можуть впливати рішення, які будуть ухвалені компетентним органом або судом, повинні без дискримінації мати можливість брати участь і реалізовувати своє право бути почутими в межах відповідної адміністративної процедури, яка провадиться, зокрема і під час оскарження відповідних рішень. 
При цьому, на думку суду апеляційної інстанції, право бути вислуханим («бути почутим») є одним з ключових компонентів права на справедливий? судовий? розгляд. Право бути вислуханим переслідує подвіи?ну мету. По-перше, воно слугує розгляду справи та встановленню фактів якомога точніше і справедливіше, а по-друге, дозволяє забезпечити ефективний? захист відповідної? особи. Мета права бути вислуханим полягає, перш за все, в тому, щоб гарантувати, що остаточне рішення, яке негативно впливає на правову позицію, приймається з повним розумінням обставин справи. Рішення, що ухвалюється з повним знанням обставин справи, має на меті, зокрема, надати можливість компетентному органу виправити помилку або зацікавленій особі викласти такі факти, що стосуються і?і? особистої ситуації, які можуть слугувати підставою того, чи буде ухвалено нове рішення або остаточне рішення матиме такии? чи іншии? зміст.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що право особи «бути почутою» порушується, якщо цій особі взагалі не було надано можливості висловити своі? погляди у корисний та ефективний спосіб під час адміністративної процедури до прийняття остаточного рішення, яке може негативно вплинути на і?і? інтереси.
Правові гарантії, передбачені ст. 294 КУпАП надають право особам, яких суд першої інстанції притягнув до адміністративної відповідальності звернутися до суду вищої інстанції з обґрунтованою апеляційною скаргою в якій ця особа чи її захисник може викласти доводи по суті правопорушення з якими сторона захисту не погоджується.
Відповідно до вимог ст. 221 КУпАП судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема і ст. 130 КУпАП. Частиною 4, 10 ст. 294 КУпАП встановлено, що апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду. Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Враховуючи правовий аналіз норм передбачених ст. 294 КУпАП встановлено, що у цій категорії справ про адміністративні правопорушення у разі подання апеляційної скарги остаточне рішення ухвалюється судом апеляційної інстанції. Учасники справи, які вважають свої права порушеними, зокрема і ОСОБА_5 мають право звернутися до суду апеляційної інстанції із доводами своєї незгоди із прийнятим судовим рішенням, зазначивши пояснення по суті справи, зокрема і щодо оспорюваної події правопорушення.
У зв`язку з чим, постанова судді першої інстанції, на думку суду апеляційної інстанції, не підлягає безумовному скасуванню, оскільки під час реалізації права апеляційного оскарження, права особи, пов`язані із доступом до правосуддя, а також право «бути почутим» поновлюються автоматично.
З відомостей матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 скористалась своїм правом на оскарження судового рішення через свого захисника, який власне подав апеляційну скаргу. Належить звернути увагу, що подана апеляційна скарга має детальний та послідовний виклад обставин справи з якими не погоджується сторона захисту. Водночас, апеляційний розгляд у цій справі провадиться за відсутності учасників справи, зокрема і сторони захисту, у зв`язку з їх відповідним клопотання, поданим до початку апеляційного розгляду через канцелярію суду, що відповідає вимогам ст. 268 та 294 КУпАП. При цьому, суд апеляційної інстанції вище надав оцінку зазначеним в апеляційній скарзі доводам.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності була почутою незалежним і компетентним судом, а право доступу до правосуддя у цій справі належить вважати дотриманим
Отже, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не містять їх і матеріали справи. 
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, а тому доводи апелянта на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.
З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі захисника не підлягає.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції, з метою дотримання вимог Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень, зокрема у зв`язку необхідністю врахування змін до чинного законодавства, звертає увагу суду першої інстанції про необхідність обґрунтування у судових рішення, ухвалених за наслідком розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 173-2 КУпАП, необхідності або відсутності необхідності направлення порушника на проходження програми особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство відповідно до вимог статті 39-1 КУпАП, що прямо передбачено ч.4 ст. 283 цього Кодексу. Зазначене не впливає на суть прийнятого рішення та не є підставою для його скасування.
Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Клопотання захисника Гуменного З.І. про поновлення строку апеляційного оскарження – задовольнити, поновивши строк на апеляційне оскарження постанови Чугуївського міського суду Харківської області від 26 березня 2026 року.
Апеляційну скаргу захисника Гуменного З.І. - залишити без задоволення.
Постанову судді Чугуївського міського суду Харківської області від 26 березня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, - залишити без змін.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя         С.К. Шабельніков