П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/2957/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Майстренко Н.М. Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П. 
08 травня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П. 
суддів: Драчук Т. О.  Смілянця Е. С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - Громадської організації "Проти придурків та ідіотів" про визнання протиправною відповіді, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (далі по тексту – ДСГП "Ліси України"), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Громадської організації "Проти придурків та ідіотів", в якому просив:
- визнати протиправною відповідь ДСГП "Ліси України" на запит позивача від 27.01.2025 року за № 140 "27.01.25 ДПЛУ запит контракт Болоховець", яка викладена в листі № 687/19-2025 від 03.02.2025 року, протиправною;
- зобов`язати ДСГП "Ліси України" надати позивачу відповідь на його запит від 27.01.2025 року за № 140 "27.01.25 ДПЛУ запит контракт Болоховець".
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 26.08.2025 позов задоволено частково.
Визнано протиправною відповідь ДСГП "Ліси України" на запит Хоменка від 27.01.2025 року за № 140 "27.01.25 ДПЛУ запит контракт Болоховець", викладену у листі від 03.02.2025 року № 687/19-2025.
Зобов`язано Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" надати ОСОБА_1 відповідь на його запит від 27.01.2025 року за № 140 "27.01.25 ДПЛУ запит контракт Болоховець" з урахуванням висновків суду.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилається на те, що ДП «Ліси України» не є суб`єктом владних повноважень, не є розпорядником публічної інформації у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації» щодо запитуваних контрактів, а також на відсутність у позивача права на звернення до адміністративного суду у зв`язку з відсутністю порушеного права та неналежністю обраного способу захисту. Крім того, апелянт вказує на неправильне застосування судом норм процесуального права та неповне з`ясування обставин справи.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що 27.01.2025 року позивач та Громадська організація "Проти придурків та ідіотів", керівником якої є позивач, звернулись до ДП "Ліси України" із запитом на інформацію, у якому просили надати контракти з генеральним директором на 2023, 2024, та 2025 роки.
Розглянувши вказаний запит, ДСГП "Ліси України" 03.02.2025 року надало відповідь за № 687/19-2025, у якій повідомило запитувача про те, що ДП "Ліси України" не є розпорядником такої інформації, оскільки контракт з директором ДП "Ліси України" укладає Державне агентство лісових ресурсів. Крім того, зазначило, що відомості про працівників підприємства в цілому та за професіями й посадами відповідно до "Положення про комерційну таємницю та конфіденційну інформацію в державному спеціалізованому господарському підприємстві "Ліси України" є інформацією з обмеженим доступом.
Вважаючи відповідь відповідача не вмотивованою, оскільки у відмові не застосовано "трискладового тесту", передбаченого частиною 2 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", позивач звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції частково задовольнив позов, визнав протиправними дії відповідача щодо неналежного розгляду запиту на інформацію та зобов`язав повторно розглянути запит позивача з урахуванням вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» та висновків суду.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Відповідно до частини п`ятої статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію має містити:
1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є;
2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо;
3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Інформаційні запити позивача містять прохання надати публічну інформацію.
Статтею 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:
1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;
2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;
3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Згідно з пунктом 1 частини три статті 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації.
Отже, розпорядник інформації зобов`язаний її надавати за максимально спрощеною процедурою.
Крім того, положеннями пункту 6 частини першої статті 14 Закону №2939-VI визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Відповідно до частини першої статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту /частина четверта статті 20 Закону №2939-VI/.
Колегія суддів зауважує, що згідно зі статтею 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.
Разом з тим, в порушення частини 3 статті 22 Закону № 2939-VІ, відповідач не перенаправив запит позивача від 27.01.2025 року належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.
Внаслідок недотримання відповідачем положень частини 3 статті 22 Закону "Про доступ до публічної інформації" порушено право позивача на отримання інформації.
Верховний Суд у постановах від 26.03.2020 року у справі № 280/936/17, від 18.04.2018 року у справі №815/2232/16 дійшов висновку, що не виконавши вимоги статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", а саме не направивши запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача, суб`єкт владних повноважень порушив норми Закону України "Про доступ до публічної інформації", що має наслідком визнання дій такого суб`єкта владних повноважень щодо ненадання публічної інформації за запитом протиправними.
Зважаючи на положення статей 11, 20, 21 Закону України "Про інформацію", статті 5 Закону України від 01.06.2010 року № 2297-VI "Про захист персональних даних", статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", непереконливими суд вважає також твердження відповідача в оскарженій відповіді щодо того, що відомості про працівників та за професіями і посадами є інформацією з обмеженим доступом.
Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що порушення норм Закону України "Про доступ до публічної інформації" має наслідком визнання дій відповідача за запитом протиправними.
Аргументи апелянта щодо відсутності у запитуваній інформації ознак суспільного інтересу є юридично неспроможними. Закон України «Про доступ до публічної інформації» не ставить реалізацію права на запит інформації у залежність від доведення запитувачем наявності у нього спеціального чи підвищеного суспільного інтересу. Більше того, інформація про діяльність керівників державних підприємств, умови їх призначення та істотні умови контрактів за своєю природою може становити суспільний інтерес, оскільки стосується управління державним майном та ефективності його використання.
Не приймаються до уваги і доводи про неналежне дослідження судом першої інстанції обставин справи. З матеріалів справи вбачається, що суд дослідив усі наявні докази, надав їм належну правову оцінку та встановив фактичні обставини, необхідні для вирішення спору. Посилання апелянта на окремі процесуальні норми є загальними та не містять вказівки на конкретні порушення, які могли б вплинути на правильність ухваленого рішення.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо неможливості розгляду справи в адміністративному судочинстві. Суд першої інстанції обґрунтовано відкрив провадження у справі, оскільки спір стосується реалізації права на доступ до публічної інформації, що прямо віднесено до юрисдикції адміністративних судів. Посилання на стадію вирішення питання про відкриття провадження є недоречними на стадії апеляційного перегляду по суті ухваленого рішення.
Не заслуговують на увагу і доводи щодо відсутності порушеного права позивача. Сам факт ненадання інформації у встановлений законом спосіб та невиконання обов`язку щодо належного реагування на запит є втручанням у гарантоване статтею 40 Конституції України та Законом України «Про доступ до публічної інформації» право на інформацію. Таке порушення є достатнім для судового захисту, незалежно від подальшого використання запитуваної інформації.
Відповідно до частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).
Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що належним та ефективним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 27.01.2025 року з врахуванням вимог частини 3 статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" та надати обґрунтовану відповідь з урахуванням висновків суду.
Посилання апелянта на неправильне застосування способу захисту є необґрунтованими. Зобов`язання повторно розглянути запит із дотриманням вимог закону є належним та ефективним способом відновлення порушеного права, що узгоджується з положеннями статті 245 КАС України та усталеною судовою практикою.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав їм належну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених обставин та неправильного тлумачення норм права і не спростовують висновків суду.
Підстав для скасування або зміни рішення Житомирського окружного адміністративного суду не встановлено.
Оскільки рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмовлених позовних вимог, то колегія суддів, з урахуванням вимог ст.308 КАС України переглядає судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 		Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Смілянець Е. С.