ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" травня 2026 р. Справа № 910/16162/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Горбасенка П.В.
суддів: Сковородіної О.М. 
Мальченко А.О. 

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень»
на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2026 (повний текст складено та підписано 04.03.2026) у справі № 910/16162/25 (суддя Пукас А.Ю.)
за позовом Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень»
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Ровєр»
2. ОСОБА_1 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України»
про стягнення 122 984, 27 грн

УСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень» (далі - позивач / АТ «Бізбанк») звернулось до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ровєр» (далі - відповідач 1 / ТОВ «Ровєр») та ОСОБА_1 (далі - відповідач 2 / ОСОБА_1 ) про стягнення 122 984, 27 грн, сплачених позивачем на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (далі - ТОВ «Оператор ГТС України») за банківською гарантією № 48/24-ГФ від 10.01.2024, виданої у якості забезпечення виконання відповідачем 1 договору транспортування природного газу № 1907000531 від 24.10.2019.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням ТОВ «Ровєр» зобов`язань за договором № 48/24-ГФ від 05.01.2024 про надання банківської гарантії, виконання зобов`язань за яким також забезпечено договором поруки № 48/24-ГФ-П, укладеним 05.01.2024 між позивачем та відповідачем 2.
Господарський суд міста Києва ухвалою від 30.12.2025 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 910/16162/25, постановив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та залучив до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1 ТОВ «Оператор ГТС України» (далі - третя особа).
Господарський суд міста Києва рішенням від 04.03.2026 у справі № 910/16162/25 у задоволенні позову АТ «Бізбанк» відмовив.
Суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що умовами договору № 48/24-ГФ від 05.01.2024 про надання банківської гарантії закріплено обов`язок принципала (відповідача 1) здійснити відшкодування виплачених за банківською гарантією сум протягом 2 банківських днів з моменту сплати гарантом (позивачем) грошових коштів по гарантії на вимогу бенефіціара (третьої особи) (або на виконання рішення суду) та отримання від гаранта відповідної вимоги відшкодувати гаранту в повному обсязі всі витрати, тоді як в матеріалах справи докази направлення АТ «Бізбанк» відповідних вимог відсутні, так само як і відсутні докази особистого отримання таких вимог принципалом (уповноваженою особою). 
З огляду наведеного Господарський суд міста Києва зауважив, що зобов`язання у відповідача 1 з відшкодування коштів в розмірі 122 984, 27 грн за договором про надання банківської гарантії станом на дату звернення до суду з позовом не настало, у зв`язку з чим відсутній обов`язок зі сплати коштів на користь позивача й у поручителя (відповідача 2).
Не погодившись із прийнятим рішенням суду, АТ «Бізбанк» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2026 у справі № 910/16162/25 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов АТ «Бізбанк» повністю.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги АТ «Бізбанк» (далі - скаржник) посилається на те, що позивач всіляко намагався повідомити відповідача 1 (принципала) про отримання вимоги бенефіціара, в тому числі направленням повідомлення на його електронні адреси: rover2011r@ukr.net, pov@mail.ttc.net.ua, 36958989@ukr.net, однак під час подання до суду першої інстанції позову АТ «Бізбанк» копії електронних повідомлень з корпоративної пошти банку як докази направлення повідомлень-вимог через електронний кабінет не завантажились та відсутні у переліку додатків у системі, що, за доводами скаржника, свідчить про те, що такий формат електронних документів (.msg) не підтримується підсистемою «Електронний суд», про що позивачу не було відомо.
В розрізі наведеного АТ «Бізбанк» наголосило на обставинах неврахування місцевим господарським судом невідповідності наданого позивачем обсягу додатків зазначеному у позові їх переліку і, відповідно, незалишення з таких підстав відповідного позову без руху, що, на думку скаржника, є процесуальним порушенням.
Окремо позивач зауважив, що:
- у повідомленні-вимозі останнього зазначено, що гарант надсилає копію зазначеної вимоги бенефіціара та доданих до неї документів та вимагає від принципала відшкодування фактично сплаченої за гарантією суми;
- відповідна вимога гаранта це вимога про відшкодування фактично сплаченої гарантійної суми та вважається вже повторною вимогою;
- доказом виникнення заборгованості принципала перед банком є факт оплати гарантом 04.02.2025 та 07.03.2025 грошових коштів бенефіціару в загальному розмірі 122 984, 27 грн, що підтверджується платіжними інструкціями;
- на зазначеній вище підставі принципал (відповідач 1) має відшкодувати грошові кошти по банківській гарантії у порядку ст. 569 Цивільного кодексу України, що не потребує обов`язкового направлення банком повторної вимоги про відшкодування фактично сплаченої гарантійної суми.
Відтак, за твердженнями АТ «Бізбанк», оскаржуване рішення свідчить про те, що суд першої інстанції при його прийнятті не надав належної правової оцінки доказам та доводам позивача, у зв`язку з чим наявні ґрунтовні підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2026 у справі № 910/16162/25.
Також зі змісту апеляційної скарги випливає, що АТ «Бізбанк» заявило клопотання про долучення доказів до матеріалів справи на стадії апеляційного провадження, обґрунтоване зазначеними вище обставинами стосовно незавантаження у підсистему «Електронний суд» долучених до апеляційної скарги додатків, а саме: доказів направлення повідомлення-вимоги № 03-9/02/420 від 27.01.2025 та повідомлення-вимоги № 03-9/02/906 від 24.02.2025 (скриншотів з корпоративної пошти банку).
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2026 апеляційну скаргу АТ «Бізбанк» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Горбасенка П.В., суддів Сковородіної О.М., Мальченко А.О.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 23.03.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Бізбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2026 у справі № 910/16162/25, постановив здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, витребував з Господарського суду міста Києва матеріали цієї справи та встановив учасникам апеляційного провадження строк для подання до суду у письмовій формі заяв, клопотань, заперечень, відзивів на апеляційну скаргу.
06.04.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/16162/25.
08.04.2026, в межах встановленого Північним апеляційним господарським судом строку, через підсистему «Електронний суд» від ТОВ «Оператор ГТС України» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останнє просить врахувати викладені у ньому пояснення під час розгляду справи № 910/16162/25.
Так, мотивуючи свою позицію, ТОВ «Оператор ГТС України» підтвердило обставини наявності між ТОВ «Ровєр» та ТОВ «Оператор ГТС України» договірних взаємовідносин - укладеного договору транспортування природного газу № 1907000531 від 24.10.2019, надання третій особі банківської гарантії № 48/24-ГФ від 10.01.2024, виданої АТ «Бізбанк», а також отримання від останнього за такою гарантією коштів в загальному розмірі 122 984, 27 грн.
Поряд з тим судова колегія вважає за необхідне зауважити, що ані ТОВ «Ровєр», ані ОСОБА_1 своїм правом згідно з ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що в силу ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Розглянувши клопотання АТ «Бізбанк» про долучення доказів до матеріалів справи на стадії апеляційного провадження, колегія суддів зазначає таке.
За приписами п. 4 ч. 3 ст. 2 ГПК України законодавець однією із засад (принципів) господарського судочинства визначив змагальність сторін. 
Згідно із ч. 3 ст. 13 ГПК України принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення своїх вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 73, ч. 1, 3, 4 ст. 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. 
Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18.
Згідно із ч. 1-5 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. 
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. 
У розумінні наведених положень докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована. 
Зі свого боку, приписами ст. 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Системний аналіз положень ст. 80 та 269 ГПК України дозволяє зробити висновок, що докази, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на учасника справи покладено обов`язок подання таких доказів. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи. 
Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази щодо неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.
Подібна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 910/9351/20.
Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази лише у випадку, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами, при цьому поважність причин повинен довести скаржник. Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні у них докази, та недопущення зловживання сторонами своїми правами.
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 17.07.2024 у справі № 910/14396/23, від 05.06.2024 у справі № 916/3555/23, від 10.09.2024 у справі № 917/233/24.
Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 162, ч. 2 ст. 164 ГПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Приписами ч. 4 ст. 13, ч. 2 ст. 14 ГПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у цьому випадку, звертаючись із позовом до суду першої інстанції, позивач, на власний розсуд визначив обсяг доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, надавши: копії договору № 48/24-ГФ від 05.01.2024 про надання банківської гарантії, договору поруки № 48/24-ГФ-П від 05.01.2024, банківської гарантії № 48/24-ГФ від 10.01.2024, вимоги (SWIFT-повідомлення) № ToPrintBFISt-0860-017044 від 24.01.2025, повідомлення-вимоги № 03-9/02/421 від 27.01.2025, платіжної інструкції № 67036 від 04.02.2025, вимоги (SWIFT-повідомлення) № ToPrintBFISt-1516-018103 від 21.02.2025, повідомлення-вимоги № 03-9/02/906 від 24.02.2025, платіжної інструкції № 192759 від 07.03.2025, паспорта та ідентифікаційного номера відповідача 2, вимоги № 05-1/02/7973 від 19.12.2025 про відшкодування фактично сплаченої банківської гарантії, реєстру, опису та чеку про відправлення цінного поштового відправлення, статуту АТ «Бізбанк», виписку по особових рахунках боржника.
Поряд з тим обставини, на які посилається скаржник, зводяться до питань його внутрішньої організаційно-господарської діяльності, тобто за своїм характером є суб`єктивними та такими, що залежали лише від його волі. Юридична особа зобов`язана виважено підходити до виконання своїх функцій, вживати заходів щодо належного вчинення нею процесуальних дій та дотримання вимог процесуального законодавства. 
Відтак АТ «Бізбанк» не доведено винятковості випадку неможливості надання суду першої інстанції доказів, які позивач намагається долучити до справи на стадії апеляційного розгляду, як не надано і доказів неможливості їх подання до місцевого господарського суду з причин, що об`єктивно не залежали від останнього. Водночас судова колегія наголошує, що саме позивач, у контексті приписів ч. 4 ст.13 ГПК України, несе ризик настання наслідків, пов`язаних з невчиненням ним процесуальної дії - неподанням доказів одночасно з позовною заявою.
У разі відсутності доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції, апеляційний суд залишає такі докази поза увагою та не приймає їх до розгляду. 
Подібні висновки знайшли своє відображення у сталій практиці Верховного Суду, зокрема, у постановах від 23.01.2020 у справі № 910/16322/18, від 22.01.2020 у справі № 915/99/19, від 14.01.2020 у справі № 910/5280/19.
Таким чином, враховуючи процесуальні норми, що стосуються порядку подання доказів до суду першої та апеляційної інстанцій, межі перегляду справи апеляційним судом, колегія суддів залишає поза увагою та не приймає до розгляду надані позивачем докази (скриншоти з корпоративної пошти банку про направлення повідомлення-вимоги № 03-9/02/420 від 27.01.2025 та повідомлення-вимоги № 03-9/02/906 від 24.02.2025), позаяк такі докази подані з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, а отже, переглядає справу за наявними у ній матеріалами, а також перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам учасників справи, судова колегія зазначає таке.
Як установлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами цієї справи, 05.01.2024 між АТ «Бізбанк» (далі - гарант) та ТОВ «Ровєр» (далі - принципал) укладено договір № 48/24-ГФ про надання банківської гарантії (далі - договір про надання банківської гарантії), на підставі якого гарант 10.01.2024 на користь ТОВ «Оператор ГТС України» (далі - бенефіціар) видав банківську гарантію № 48/24-ГФ (далі - гарантія) на суму 500 000, 00 грн, з метою забезпечення договору транспортування природного газу № 1907000531 від 24.10.2019 (пп. 1.1, 1.2 договору про надання банківської гарантії).
Положеннями пп. 1.3, 2.3, п.п. 3.1.1 п. 3.1, п.п. 3.4.2 п. 3.4 договору про надання банківської гарантії закріплено, що строк дії гарантії: до 01.03.2025 включно.
Належне виконання принципалом зобов`язань за цим договором забезпечується:
- всім належним принципалу майном та коштами, на які може бути звернено стягнення в порядку встановленому чинним законодавством України;
- неустойкою згідно договору;
- порука ОСОБА_1 .
Гарант має право вимагати від принципала відшкодування всіх витрат (включаючи, але не обмежуючись наступними): сум, фактично сплачених гарантом бенефіціару в порядку та у випадках, передбачених гарантією; збитків, включаючи реальні збитки, упущену вигоду та збитки від інфляції; судових витрат, понесених гарантом за гарантією.
Принципал зобов`язується протягом 2 (двох) банківських днів з моменту сплати гарантом грошових коштів по гарантії на вимогу бенефіціара (або на виконання рішення суду) та отримання від гаранта відповідної вимоги відшкодувати гаранту в повному обсязі всі витрати (включаючи, але не обмежуючись наступними): суми, фактично сплачені гарантом бенефіціару в порядку та у випадках, передбачених гарантією; збитки, включаючи реальні збитки, упущену вигоду та збитки від інфляції; судові витрати, понесені гарантом за гарантією.
Сторони домовились, що датою отримання принципалом відповідної вимоги гаранта вважається дата передачі гарантом відповідної вимоги до відділення поштового зв`язку для відправлення принципалу на адресу, зазначену в договорі, або дата, зазначена принципалом або уповноваженою ним особою на другому примірнику відповідної вимоги, під час безпосереднього отримання. Сторони домовились, що ризик неотримання відповідної вимоги несе принципал.
Згідно із п. 6.1 договору про надання банківської гарантії сторони встановлюють, що договір набирає чинності з моменту підписання обома сторонами та діє до дати проведення повного взаєморозрахунку між сторонами за умови відсутності будь-яких вимог до гаранта з боку бенефіціара після закінчення строку дії гарантії.
Відповідно до банківської гарантії № 48/24-ГФ від 10.01.2024 року гарант протягом 3 (трьох) банківських днів зобов`язується сплатити суму в розмірі 500 000, 00 грн після одержання від бенефіціара письмової вимоги, без необхідності для нього обґрунтовувати свою вимогу, за умови, що в тексті вимоги буде зазначено, що сума, яка вимагається, повинна бути сплачена у зв`язку з тим, що: принципал не здійснив оплати рахунку на оплату за добовий небаланс в строк, встановлений договором транспортування природного газу № 1907000531 від 24.10.2019.
Виплата здійснюється на поточний рахунок бенефіціара, зазначений у письмовій вимозі.
Форма представлення вимоги: у паперовій формі рекомендованим листом або кур`єром та / або ключованим SWIFT-повідомленням через банк бенефіціара на нашу SWIFT-адресу.
Як випливає із наявних в матеріалах означеної справи копій вимоги (SWIFT-повідомлення) № ToPrintBFISt-0860-017044 від 24.01.2025, платіжної інструкції № 67036 від 04.02.2025, вимоги (SWIFT-повідомлення) № ToPrintBFISt-1516-018103 від 21.02.2025 та платіжної інструкції № 192759 від 07.03.2025:
- 24.01.2025 на адресу позивача, через банк бенефіціара, від ТОВ «Оператор ГТС України» надійшло ключоване SWIFT-повідомлення про настання гарантійного випадку та з вимогою сплати грошових коштів за гарантією в розмірі 77 210, 68 грн, у зв`язку із тим, що принципал неналежно виконав зобов`язання за договором транспортування природного газу № 1907000531 від 24.10.2019, а саме: порушив п. 9.3 такого договору, тобто не здійснив оплату рахунку на оплату за добовий небаланс в строк;
- 04.02.2025, на виконання умов банківської гарантії № 48/24-ГФ від 10.01.2024, АТ «Бізбанк» на користь ТОВ «Оператор ГТС України» сплачено грошові кошти в розмірі 77 210, 68 грн;
- 21.02.2025 на адресу позивача, через банк бенефіціара, від ТОВ «Оператор ГТС України» надійшло друге ключоване SWIFT-повідомлення про настання гарантійного випадку та з вимогою сплати грошових коштів за гарантією в розмірі 45 773, 59 грн, у зв`язку із тим, що принципал неналежно виконав зобов`язання за договором транспортування природного газу № 1907000531 від 24.10.2019, а саме: порушив п. 9.3 такого договору, тобто не здійснив оплату рахунку за добовий небаланс в строк;
- 07.03.2025, на виконання умов банківської гарантії № 48/24-ГФ від 10.01.2024, АТ «Бізбанк» на користь ТОВ «Оператор ГТС України» сплачено грошові кошти в розмірі 45 773, 59 грн.
Крім того, з метою виконання зобов`язань принципала за договором про надання банківської гарантії, 05.01.2024 між позивачем (далі - кредитор / банк) та відповідачем 2 (далі - поручитель) було укладено договір поруки № 48/24-ГФ-П (далі - договір поруки), відповідно до п. 1.1 якого поручитель поручився перед гарантом за належне виконання ТОВ «Ровєр» взятих на себе зобов`язань, що витікають з договору № 48/24-ГФ від 05.01.2024 про надання банківської гарантії, укладеного між гарантом та принципалом.
Згідно із п. 2.1 договору поруки порукою, що надається за цим договором, забезпечується виконання наступних зобов`язань, а саме: відшкодування кредитору в повному обсязі всіх витрат, понесених кредитором у зв`язку із виконанням банківської гарантії, виданої на користь бенефіціара; відшкодування кредитору фактично сплачених кредитором бенефіціару сум в порядку та у випадках, передбачених гарантією, в межах загальної суми відповідальності кредитора за гарантією, що складає 500 000, 00 грн.
Із наявної в матеріалах цієї справи копії вимоги № 05-1/02/7974 від 19.12.2025 випливає, що 22.12.2025 банк звернувся до ОСОБА_1 із проханням про відшкодування фактично сплаченої банківської гарантії № 48/24-ГФ від 10.01.2024, що підтверджується також копіями реєстру, чеку та опису вкладення поштового відправлення.
Проте, за доводами АТ «Бізбанк», вказана вимога банку залишена як принципалом, так і поручителем без виконання, що й слугувало підставою для звернення АТ «Бізбанк» до Господарського суду міста Києва з цим позовом у справі про стягнення солідарно з ТОВ «Ровєр» та ОСОБА_1 122 984, 27 грн відшкодування.
Приписами ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 ст. 626, ст. 629 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Згідно із ст. 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Порядок, умови надання та отримання банками гарантій та їх виконання регулюються Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою Правління Національного банку України № 639 від 15.12.2004, згідно з п.п. 9 п. 3 розд. І якого гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.
Положеннями ч. 1 ст. 200 Господарського кодексу України (у редакції, яка діяла на час здійснення правовідносин) визначено, що гарантія (банківська гарантія) є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження банком, іншою фінансовою установою задоволення вимог управненої сторони в розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає зазначене у ньому певне зобов`язання або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони. Гарант має право висунути управненій стороні лише ті претензії, висунення яких допускається гарантійним листом. Зобов`язана сторона не має права висунути гаранту заперечення, які вона могла б висунути управненій стороні, якщо її договір з гарантом не містить зобов`язання гаранта внести до гарантійного листа застереження щодо висунення таких заперечень. До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.
Частинами 1, 2 ст. 561 ЦК України передбачено, що гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 563, ст. 564, ч. 1 ст. 566 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.
Після одержання вимоги кредитора гарант повинен негайно повідомити про це боржника і передати йому копії вимоги разом з доданими до неї документами. Гарант повинен розглянути вимогу кредитора разом з доданими до неї документами в установлений у гарантії строк, а у разі його відсутності - в розумний строк і встановити відповідність вимоги та доданих до неї документів умовам гарантії.
Обов`язок гаранта перед кредитором обмежується сплатою суми, на яку видано гарантію.
Згідно із ч. 1 статті 569 Цивільного кодексу України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.
У розумінні наведених вище приписів процесуального законодавства сам по собі факт виконання гарантом свого зобов`язання зі сплати грошової суми відповідно до умов гарантії перед бенефіціаром не створює для принципала безумовного автоматичного обов`язку здійснити відповідне відшкодування гаранту.
Водночас п.п. 3.4.2 п. 3.4 договору про надання банківської гарантії його сторони, скориставшись своїм правом, наданим ч. 2 ст. 569 ЦК України, погодили, що:
- принципал зобов`язаний протягом 2 (двох) банківських днів з моменту сплати гарантом грошових коштів по гарантії на вимогу бенефіціара та отримання від гаранта відповідної вимоги відшкодувати гаранту в повному обсязі, зокрема, суми, фактично сплачені гарантом бенефіціару в порядку та у випадках, передбачених гарантією;
- датою отримання принципалом відповідної вимоги гаранта вважається дата передачі гарантом відповідної вимоги до відділення поштового зв`язку для відправлення принципалу на адресу, зазначену в договорі, або дата, зазначена принципалом або уповноваженою ним особою на другому примірнику відповідної вимоги, під час безпосереднього отримання.
Згідно із ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
За правилами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Оскільки правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, то право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права та, відповідно, захисту підлягає порушене право.
В розрізі викладеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що попри долучення позивачем до позовної заяви копій повідомлень-вимог № 03-9/02/421 від 27.01.2025 та № 03-9/02/906 від 24.02.2025, в матеріалах означеної справи відсутні докази їх направлень на поштову адресу відповідача 1 та / або докази вручення уповноваженому представнику ТОВ «Ровєр» таких повідомлень-вимог нарочно, як це передбачено умовами договору про надання банківської гарантії (далі - спірний договір), що свідчить про те, що зобов`язання у відповідача 1 з відшкодування коштів в розмірі 122 984, 27 грн за спірним договором станом на дату звернення до суду з позовом не настало.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 553, ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
З огляду викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції про те, що, враховуючи ненастання обов`язку з оплати у відповідача 1, поручитель (відповідач 2) також не має обов`язку сплати коштів на користь позивача за договором про надання банківської гарантії, оскільки згідно ч. 2 ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником, чого в означеному випадку, саме в межах спірного договору, ТОВ «Ровєр» не допущено.
Підсумовуючи висновки щодо необґрунтованості аргументів скаржника, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2, 3 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Водночас позивачем не доведено того, що місцевим господарським судом допущено порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи або які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду в означеній справі.
Отже, підсумовуючи викладене в сукупності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про стягнення 122 984, 27 грн, сплачених АТ «Бізбанк» на користь ТОВ «Оператор ГТС України» за банківською гарантією № 48/24-ГФ від 10.01.2024.
Згідно із ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України»).
При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).
Під час ухвалення цієї постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи скаржника, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Щодо інших аргументів учасників справи колегія суддів зазначає, що останні були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк вони висновків суду не спростовують та, з урахуванням всіх обставин цієї справи, встановлених судом, не впливають на правильність висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.
Зважаючи на наведене та враховуючи те, що доводи скаржника про порушення Господарським судом міста Києва норм права при прийнятті оскаржуваного рішення суду у цій справі не знайшли свого підтвердження, колегія суддів дійшла висновку, що зазначений судовий акт відповідає вимогам закону, а отже, підстави для його скасування відсутні.
Приписами ст. 236 ГПК України унормовано, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Положеннями ст. 275 ГПК України передбачено право суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За приписами ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В розрізі наведених норм судова колегія зазначає, що скаржником не доведено, а апеляційним судом не встановлено підстав для скасування рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, відтак оскаржуване рішення належить залишити без змін.
У зв`язку із залишенням без змін рішення місцевого господарського суду, згідно із загальними правилами ст. 129 ГПК України, судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги покладаються судом на скаржника.
Керуючись ст. 129, 236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Залишити без задоволення апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2026 у справі № 910/16162/25.
2. Залишити без змін рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2026 у справі № 910/16162/25.
3. Покласти витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на скаржника.
4. Повернути матеріали справи до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 25.05.2026.

Головуючий суддя П.В. Горбасенко 

Судді О.М. Сковородіна

А.О. Мальченко