Справа № 308/1909/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)
26 травня 2026 року        місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді     Шепетко І.О.,
за участі секретаря судових засідань   Фітаса А. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі міністерства оборони російської федерації про стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до російської федерації в особі міністерства оборони російської федерації про стягнення моральної шкоди.
Позов обґрунтований тим, що позивачка з 2006 року проживала у місті Донецьк та працювала у ДТЕК електромонтером з експлуатації електролічильників споживачів. До її обов`язків входили встановлення, перевірка, обслуговування та заміна електролічильників, а також здійснення їх підключення та відключення. Після початку у 2014 році антитерористичної операції на сході України безпекова ситуація у місті Донецьку суттєво погіршилася, однак Позивач продовжувала виконувати свої трудові обов`язки. У лютому 2017 року Позивач отримала службове завдання для проведення робіт у Пролетарському районі міста Донецька, про що розписалася у відповідних журналах інструктажу та видачі завдань ПАТ «ДТЕК». Проте до місця виконання робіт вона не прибула, оскільки була незаконно затримана невстановленими озброєними особами. Зазначає, що під час затримання їй наділи пакет на голову, закували руки в наручники та доставили до Ворошиловського районного відділу міліції міста Донецька, де вона піддавалася тривалим допитам із застосуванням фізичного насильства, психологічного тиску, погроз та принизливого поводження. Допити тривали близько двадцяти годин, при цьому Позивачу не надавали воду, не дозволяли користуватися туалетом, систематично били та погрожували фізичною розправою. У подальшому Позивача перевезли до іншого місця незаконного утримання, розташованого на території колишнього заводу «Ізоляція» у місті Донецьку, де вона утримувалася до 21 березня 2017 року. Умови утримання були нелюдськими та такими, що принижують людську гідність. У камері був відсутній туалет і доступ до води. Для справляння природних потреб утримувані особи були змушені використовувати обрізану пластикову пляшку, через що в приміщенні постійно стояв різкий сморід. Доступ до туалету надавався лише декілька разів на добу на розсуд охоронців, супроводжувався приниженнями, криками та жорсткими обмеженнями часу. Харчування надавалося двічі на день у вкрай недостатньому обсязі. Позивач зазначає, що весь період утримання супроводжувався фізичними стражданнями, психологічним тиском, образами та погрозами. У межах кримінального провадження щодо діяльності місця несвободи «Ізоляція» Позивач має статус потерпілої особи та надає свідчення щодо тортур, катувань і нелюдського поводження. 21 березня 2017 року Позивача етапували до слідчого ізолятора міста Донецька. Перевезення здійснювалося з пакетом на голові та в наручниках. Умови утримання у слідчому ізоляторі також були нелюдськими: камера перебувала в антисанітарному та травмонебезпечному стані, спальні місця були непридатними для використання, постільні речі фактично були відсутні, а приміщення було переповнене тарганами. Протягом перших днів утримання їжа Позивачу не надавалася. Надалі Позивача утримували в різних камерах, де не функціонувала каналізація, приміщення затоплювалися нечистотами, які ув`язнені були змушені прибирати власноруч. 11 грудня 2017 року так званим «верховним судом днр» Позивача було незаконно засуджено до 17 років позбавлення волі. Після цього вона продовжувала утримуватися у слідчому ізоляторі до моменту обміну полоненими. 27 грудня 2017 року Позивач була звільнена з полону в межах обміну утримуваними особами між Україною та представниками незаконних збройних формувань. Факт її перебування у полоні підтверджується довідками компетентних органів України, витягом з Єдиного реєстру осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, а також матеріалами кримінальних проваджень. Після звільнення Позивач проходила лікування у Клінічна лікарня «Феофанія». В інтересах Позивача було подано скаргу до Європейський суд з прав людини щодо порушення її прав, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Позивач також двічі отримувала статус внутрішньо переміщеної особи та має статус особи, яка постраждала від торгівлі людьми. Зазначає, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, незаконного позбавлення волі, катувань, нелюдського поводження та вимушеного переміщення їй було завдано значних моральних страждань, а також втрачено житло, майно та звичний спосіб життя. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, позивач вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду в розмірі 1662 мінімальних заробітних плат, обчислену виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на 2026 рік - 8 647, 00грн., що складає еквівалент 14 371 314,00 гривень, яка є справедливою компенсацією з агресора рф. Враховуючи викладене, позивач звертається до суду та просить стягнути із відповідача зазначену суму моральної шкоди.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.02.2026 відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.04.2026 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивачка в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач російська федерація в особі міністерства оборони російської федерації через сайт «Судової влади» повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи, правом на подання відзиву не скористалася, будь-яких заяв від неї в процесі розгляду справи до суду не надходило.
Як вбачається із правового висновку, викладеного у постанові КЦС ВС від 24.10.2024 року № 752/8103/13-ц (61-6892св23), якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14.04.2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії російської федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення російською федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, російська федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.
Верховний Суд у вказаній справі зробив виключення із вищенаведеного загального правила, передбаченого ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», зокрема, дійшов висновку щодо можливості розгляду позовів про відшкодування шкоди, спричиненої військовою агресією рф, в українських судах, без необхідності отримання згоди компетентних органів рф та в принципі без необхідності надсилання таким органам будь-яких процесуальних повідомлень.
Крім цього, суд звертає увагу на те, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24.02.2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.
Додатково Верховний Суд вказав, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.
У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина 3 статті 124 Конституції України). Тобто Верховний Суд виходить з того, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й рф, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.
Таким чином, суд, враховуючи положення частини 1 статті 280 ЦПК України, провів заочний розгляд справи, вирішив справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалив заочне рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що Позивачка ОСОБА_1 з 2006 року проживала у місті Донецьк та працювала у ДТЕК на посаді електромонтера з експлуатації електролічильників споживачів, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_1 .
З наданих доказів убачається, що у лютому 2017 року Позивач, виконуючи свої трудові обов`язки, була незаконно позбавлена особистої свободи представниками незаконних збройних формувань та утримувалася в місцях несвободи на тимчасово окупованій території міста Донецька в період з 03.02.2017 року по 27.12.2017 року, на підтвердження чого надала копію рішення Верховного суду ДНР №1/101/60/2017.
Факт незаконного утримання Позивача підтверджується витягом з Єдиного реєстру осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України №69-34 від 03.01.2024, довідкою штабу Анти терористичного центру при СБУ № 33/8-Б-116 від 16.01.2018, довідкою про звільнення № 58619 від 19.12.2017, а також іншими доказами долученими до матеріалів справи.
Судом встановлено, що під час незаконного утримання до Позивача систематично застосовувалися фізичне насильство, психологічний тиск, погрози фізичною розправою, принизливе та нелюдське поводження. Позивача утримували із пакетом на голові та в наручниках, позбавляли доступу до води, належного харчування, медичної допомоги та санітарних умов.
Також судом встановлено, що Позивач утримувалася на території колишнього заводу «Ізоляція» та у слідчому ізоляторі міста Донецька в умовах, які не відповідали мінімальним стандартам поводження з людиною та принижували людську гідність. Камери були антисанітарними, без належного доступу до туалету, води та спальних місць, а харчування було недостатнім для забезпечення базових потреб людини.
Суд враховує, що Позивач зазнала тривалих фізичних та моральних страждань, перебувала у стані постійного страху за власне життя та здоров`я, була позбавлена свободи пересування, звичного способу життя та можливості підтримувати соціальні зв`язки.
Суд враховує, що факт перебування Позивача у полоні та незаконного позбавлення свободи встановлений компетентними державними органами України, а сама Позивач має статус потерпілої особи у кримінальному провадженні щодо катувань та жорстокого поводження в місці несвободи «Ізоляція».
Крім того, після звільнення з полону Позивач проходила лікування у Клінічній лікарні «Феофанія», отримала двічі статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою від 24.11.2014 № 1440-679 та довідкою від 14.10.2024 №2106-7002141985, статус особи, яка постраждала від торгівлі людьми від 27.11.2019, що додатково підтверджує тяжкість пережитих нею подій та їх наслідків.
З матеріалів справи вбачається, що після звільнення з полону стан здоров`я Позивача істотно погіршився. Позивач є особою з інвалідністю ІІ групи та перебуває на обліку у лікаря-невропатолога.
Наданими медичними документами з Клінічної лікарні «Феофанія» підтверджується наявність у Позивача захворювань шлунково-кишкового тракту, печінки, підшлункової залози, серцево-судинної системи, хребта, а також інших хронічних захворювань, які не були зафіксовані до незаконного позбавлення волі та перебування у полоні.
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №1157 у Позивача встановлено посттравматичний стресовий розлад (ПТСР), який перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з подіями незаконного утримання у період з 03.02.2017 по 27.12.2017.
Судово-психологічною експертизою встановлено, що тривале перебування Позивача у неволі, яке супроводжувалося фізичними та моральними знущаннями, спричинило значні психологічні страждання, стійкі психоемоційні порушення та суттєве погіршення якості життя.
Експертом визначено, що орієнтовний розмір компенсації моральних страждань Позивача становить 1662 мінімальні заробітні плати.
Оцінюючи характер та тривалість незаконного утримання, умови перебування, застосування фізичного та психологічного насильства, а також наслідки для психічного та емоційного стану Позивача, суд зазначає наступне.
Верховний Суд у постанові від 18.05.2022 року у справі № 428/11673/19 дійшов висновку, що звернення позивача до українського суду із позовом до російської федерації про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією росії проти України, є можливим засобом захисту права.
Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Згідно із ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Щодо позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди суд зазначає наступне.
24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення рф на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено військовий стан.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі №761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії російської федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.
Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.
Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація російською федерацією території України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів і норм міжнародного права (статті 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй), оскільки внаслідок здійснення збройної агресії проти України російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, вчинила акт неповаги до суверенітету та територіальної цілісності іншої держави, то вона не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки позивачу (зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17).
Збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»).
На підставі ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» російська федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.
Так, відповідно до ст. 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни 1949 року забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.
Також відповідно до ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 08 червня 1977 року), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів.
Зокрема, ст. 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року передбачає, що цивільне населення користується загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями.
Крім того, на підставі ст. 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти.
Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація російською федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва російської федерації.
Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.
Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва російської федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.
За загальним правилом шкода, завдана фізичним та юридичним особам внаслідок військової агресії російської федерації та тимчасової окупації суверенної території України відшкодовується російською федерацією (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі 635/6172/17).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
При з`ясуванні статусу позивача як «потерпілого», суд керується практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини. Поняття «потерпілий» має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції. Водночас, підходи ЄСПЛ мають важливе методологічне значення для розвитку практики національних судів.
Таким чином, право особи на звернення до ЄСПЛ пов`язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого). Слово «жертва» в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджувальне порушення.
Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.
Згідно із ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19 грудня 2016 року).
Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.
Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.
Пункт 122 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.
Силові дії російської федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року.
Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року визначено, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих рф.
Відповідно до ст.ст. 1-3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнаються тимчасово окупованими внаслідок збройної агресії російської федерації з 20 лютого 2014 року.
Наслідком саме збройної агресії рф відносно України (що є загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню за нормами ч. 3 ст. 82 ЦПК України), стала окупація частини території України.
За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.
У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України ОСОБА_1 , що є очевидним, внаслідок незаконного позбавлення особистої свободи, тривалим утриманням у місцях несвободи на тимчасово окупованій території, застосуванням фізичного насильства, психологічного тиску, катувань та нелюдського поводження Позивач зазнала значних душевних та фізичних страждань, постійного страху за своє життя і здоров`я, приниження честі та людської гідності, а також тривалих негативних наслідків для психічного та емоційного стану Позивача, вона втратила відчуття безпеки, зазнала тривалого психологічного стресу, була вимушена проходити лікування та адаптуватися до життя після звільнення з полону.
Крім того, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України Позивач була позбавлена свого усталеного способу життя, житла та майна, а також була змушена неодноразово змінювати місце проживання та отримувати статус внутрішньо переміщеної особи.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої Позивачу внаслідок незаконного позбавлення волі, катувань, нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження, а також внаслідок збройної агресії російської федерації проти України.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі, еквівалентному 1662 мінімальним заробітним платам плати станом на 2026 рік - 8 647,00 грн., що у грошовому еквівалентні становить 14 371 314,00 гривень.
При вирішенні питання розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та положень статті 141 ЦПК України, позивач звільнений від сплати судового збору при звернені до суду з позовом до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Керуючись ст.ст.141, 247, 259, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України,
у х в а л и в:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до російської федерації в особі міністерства оборони російської федерації про стягнення моральної шкоди - задовольнити.
Стягнути із російської федерації в особі міністерства оборони російської федерації на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у зв`язку із збройною агресією російської федерації у розмірі, еквівалентному 1662 (одна тисяча шістсот шістдесят два) мінімальним заробітним платам плати станом на 2026 рік - 8 647,00 грн. (вісім тисяч шістсот сорок сім гривень 00 копійок), що у грошовому еквівалентні становить 14 371 314,00 (чотирнадцять мільйонів триста сімдесят одну тисячу триста чотирнадцять гривень 00 копійок) гривень.
Судові витрати покласти на відповідача.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Сторони по справі:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 виданий Пролетарським РВ ДМУУ МВС України в Донецькій області від 19.11.2001, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактична адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ;
відповідач: російська федерація в особі міністерства оборони російської федерації, адреса: російська федерація, м. Москва, вул. Знам`янка, буд. 1.

Суддя        І.О. Шепетко