печерський районний суд міста києва

Справа № 757/43046/25-ц 
пр. № 2-5301/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Литвинової І. В.,
за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,
представника відповідача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних за невиконання рішення суду,

УСТАНОВИВ:
І. Позиція сторін у справі.
У вересні 2025 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив солідарно стягнути заборгованість за кредитним договором № K2U4A80000125241 від 12 вересня 2008 року у розмірі 1 186 219,79 грн, яка складається з 111 195,61 грн - 3 % річних від простроченої суми за період з 01 вересня 2012 року по 28 вересня 2025 року; 1 075 024,18 грн - інфляційне збільшення за період з 01 вересня 2012 року по 28 вересня 2025 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № K2U4A80000125241, за умовами якого АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 18 605,15 доларів США на термін до 09 вересня 2013 року, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Проте позичальник своїх зобов`язань із своєчасного повернення кредиту не виконав.
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2012 року було задоволено позов банку до відповідачів та солідарно стягнуто з ОСОБА_2 та його поручителя ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 283 469,18 грн.
Позивач вказував, що рішення суду не виконано боржниками, а тому нараховано на непогашену заборгованість, на підставі ст. 625 ч. 2 ЦК України, 3 % річних за період з 01 вересня 2012 року по 28 вересня 2025 року у розмірі 111 195,61 грн та інфляційні втрати у розмірі 1 075 024,18 грн, які позивач і просив стягнути солідарно з відповідачів.
В подальшому позивачем було подано заяву про зміну підстав позовних вимог, в якій було зменшено розмір позовних вимог та просив суд стягнути з ОСОБА_2 3 % річних у розмірі 5 465,10 доларів США, судові витрати, посилаючись на те, що ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2013 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2012 року було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. 01 вересня 2015 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/30632/13-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором № K2U4A80000125241 від 12 вересня 2008 року у розмірі 28 270,42 доларів США, що складає 225 880,66 грн, яка складається з: 12 391,06 доларів США заборгованості за кредитом, 6 749,06 доларів США заборгованості по відсотках за користування кредитом, 4 130,31 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, 5 000,00 доларів США пені за невиконання зобов`язань за договором.
Отже, позивач вважає за можливе скористатися своїм правом щодо зміни підстав позову шляхом нарахування 3 % річних саме за невиконання відповідачем рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2015 року у справі № 202/30632/13-ц.
За таких обставин, враховуючи, що вказаним рішенням заборгованість стягнуто лише з відповідача - ОСОБА_2 , то і позовні вимоги позивач вважає за потрібне заявити лише до одного відповідача, а саме до ОСОБА_2 .
Представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що період з 15 вересня 2015 року по 23 лютого 2022 року, за який позивач просить стягнути 3% річних перевищує трирічний термін, яким обмежується нарахування відповідальності, передбаченою ст. 625 ЦК України. Натомість наявні підстави для застосування строку позовної давності та здійснення нарахувань лише за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року (день, якому передує запровадження воєнного стану в Україні).
Разом з тим, представник відповідача наголошував, що базою (основою) для нарахування 3% річних є сума основного боргу, не обтяжена іншими нарахуваннями, тому розрахунок санкцій має розраховуватися за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року на суму 99 004, 57 грн, що є сумою заборгованості за тілом кредиту. За таких обставин, представник відповідача вказує, що сума, яка може бути стягнута з відповідача, з урахуванням строку позовної давності, за його розрахунками становить 8 918, 55 грн. Поряд з цим сторона відповідача вказувала, що позивач не надав суду доказів того, що виконавче провадження щодо виконання вказаного рішення знаходиться у стані виконання. Тому на його думку, факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню судом лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню. 
З урахуванням наведенного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.
05 вересня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
24 вересня 2025 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи.
25 вересня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
30 жовтня 2025 року через Електронний суд від представника відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_9. надійшов відзив на позовну заяву.
28 листопада 2025 року від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог.
05 грудня 2025 року через Електронний суд від представника позивача надійшла заява про зміну підстав позовних вимог.
08 квітня 2026 року від представника позивача Прилипка Є.М. надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримував позовні вимоги та не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
08 квітня 2026 року ухвалою суду, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, після заслуховування присутнього представника відповідача, внесеною до протоколу судового засідання, прийнято до розгляду заяву представника позивача про зміну підстав позовних вимог та заяву про зменшення розміру позовних вимог.
08 квітня 2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
27 квітня 2026 року від представника відповідача ОСОБА_9. через Електронний суд надійшли додаткові пояснення у справі.
15 червня 2026 року від представника позивача Прилипка Є.М. надійшла заява про відкладення розгляду справи.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином.
Представник відповідача ОСОБА_9. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, на підставі доводів, викладених у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях.
Суд, заслухавши заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків.
ІІІ. Фактичні обставини справи.
12 серпня 2008 року між позивачем АТ КБ «Приватбанк» як кредитодавцем, та відповідачем ОСОБА_2 як позичальником, було укладено кредитний договір № K2U4A80000125241, відповідно до якого ОСОБА_6 отримав кредит у сумі 18 605,16 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16, 92% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09 серпня 2013 року.
З метою забезпечення виконання усіх грошових зобов`язань за кредитним договором, 20 жовтня 2010 року з відповідачем ПАТ «А-Банк» було укладено договір поруки № 167, згідно якого розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежується сумою у розмірі 10 000,00 грн та договори поруки з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
За умовами такого договору ОСОБА_8 відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені, та інших платежів, відшкодування збитків /а.с. 44-45/.
20 липня 2012 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи № 2/0417/5404/2012 було ухвалено заочне рішення суду, яким задоволено в повному обсязі позовні вимоги та вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_8 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № K2U4A80000125241 від 12 серпня 2008 року у сумі 273469,18 грн; стягнути солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_8 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості у розмірі 10000,00 грн, а всього 283469,18 грн, що еквівалентно 35478,44 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у суму 12391,06 доларів США, заборгованості по процентах за користування кредитом у сумі 6749,06 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 4131, 31 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у сумі 10488, 76 доларів США, а також штрафі: фіксована частина - 31, 29 доларів США та процентної складової - 1687, 96 доларів США та судовий збір /а.с.46-47/.
12 серпня 2013 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/30632/13-ц заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2012 року скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку.
01 вересня 2015 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/30632/13-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором № K2U4A80000125241 від 12 серпня 2008 року у розмірі 28 270,42 доларів США, що складає 225880,66 грн., яка складається з: 12391,06 доларів США - заборгованість за кредитом, 6749,06 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4130,31 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 5000 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором /а.с.105-106/.
У зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду ОСОБА_2 , позивачем було нараховано 3% річних на суму боргу за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2015 року у справі № 202/30632/13-ц, у розмірі 5 465, 10 доларів США за період з 15 вересня 2015 року до 23 лютого 2022 року. 
ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.
Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. 
За змістом норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України).
Положеннями ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
При цьому відповідно до норми ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. 
За змістом ч. 2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. 
Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення, а отже приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань, а значить поширюють свою дію і на грошове зобов`язання, яке виникло на підставі договору, делікту або рішення суду.
Вказані правові висновки суду відповідають правовим позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2018 року по справі №910/10156/17, від 11 квітня 2018 року по справі №758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року по справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року по справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року по справі №902/417/18, від 22 вересня 2020 року по справі №918/631/19, від 03 жовтня 2023 року по справі №686/7081/21, від 11 жовтня 2023 року по справі №757/3572/17-ц, від 09 листопада 2023 року по справі №420/2411/19, а також у правовій позиції Верховного Суду у постановах від 22 червня 2020 року по справі №752/10525/16-ц, від 10 квітня 2025 року по справі №756/16464/23, від 23 квітня 2025 року по справі №161/13011/23, від 24 квітня 2025 року по справі №757/357/23-ц.
Отже, положення ст.625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
Як вбачається, у зв`язку із порушенням виконання зобов`язань за кредитно-заставним договором, а саме непогашенням згідно рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська від 01 вересня 2015 року по справі № 202/30632/13-ц заборгованості, АТ КБ «Приватбанк» нарахував 3% річних за невиконання рішення суду, за період з 15 вересня 2015 року по 23 лютого 2022 року, у розмірі 5465,10 доларів США.
Проте відповідач заперечує проти наявності простроченої заборгованості перед позивачем та як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, посилається на те, що базою (основою) для нарахування 3% річних є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями.
Проте суд критично оцінює та відхиляє твердження сторони відповідача про те, що визначена рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 202/30632/13-ц кредитна заборгованість не може бути базою для нарахуванням 3% річних за ст.625 ч.2 ЦК України. 
Зокрема, за змістом правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 320/7215/16-ц, передбачені ст.625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних можуть нараховуватись і на суми судових витрат, стягуваних за рішенням суду, якщо боржником такі судові витрати протиправно не сплачуються.
У разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. 
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16, аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц та від 04 липня 2018 року по справі № 761/12665/14-ц.
Таким чином, грошовим зобов`язанням, в свою чергу, є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. У правовідносинах кредитування грошовим зобов`язанням є не тільки обов`язок з повернення тіла кредиту, а й обов`язок позичальника зі сплати на користь кредитодавця процентів за користування кредитом, а також штрафних санкцій за неналежне виконання/невиконання зобов`язань за кредитним договором. 
За таких обставин, твердження представника відповідача про те, що 3% річних мають нараховуватись лише на тіло кредиту є хибним тлумаченням норма матеріального права, а відтак приходить до обґрунтованість вимог позивача в цій частині.
Окрім цього, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, відповідач посилається на ст. 257 ЦК України щодо порушення строків позовної давності та зазначає, що в разі задоволення позову, 3% річних можуть бути нараховані за період, який обмежується трьома останніми роками, які передували подачі такого позову, з урахуванням введеного карантину та воєнного стану, а саме з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року.
Так, відповідно до положень ст. ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
У постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 № 211 від 11.03.2020 (зі змінами і доповненнями) та постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID- 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №1236 від 09.12.2020 в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року.
Водночас відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої коронавірусної хвороби (COVID-19) спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №651 від 27.06.2023 на всій території України відмінено карантин з 24.00 год 00 хв 30 червня 2023 року.
Отже карантин діяв на території України у період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року.
Згідно із Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 24 лютого 2022 року на усій території України введено воєнний стан із 05.30 год. 24 лютого 2022 року.
Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року№ 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (в редакції Закону № 3450-IX від 08 листопада 2023 року).
Отже позовна давність за заявленими позовними вимогами, яка була продовжена на строк дії карантину, після завершення карантину продовжена на строк дії правового режиму воєнного стану.
В той же час, період нарахування санкцій, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України обмежений останніми трьома роками, що передують зверненню до суду.
Таким чином, підсумовуючи та приймаючи до уваги вищевикладене, оскільки позивач звернувся із даним позовом 02 вересня 2025 року, початок дії карантину обчислюється з 12 березня 2020 року і накладається на період дії в Україні воєнного стану, який запроваджено з 24 лютого 2022 року і триває дотепер, суд приходить до висновку, що частина із заявленого позивачем періоду нарахування 3% річних знаходиться поза межами трирічного строку позовної давності, а відтак наявні підстави для задоволення позову про стягнення з відповідача ОСОБА_2 3% річних за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, оскільки такий період нарахування 3% річних знаходиться в межах встановленого законом строку позовної давності і не припадає на період дії воєнного стану, в який такі нарахування і стягнення заборонені законом.
Отже, правильний розрахунок 3% річних, здійснений судом з урахуванням строків позовної давності та неможливості нарахувань і стягнення 3% річних в період дії воєнного стану, має наступний вигляд: 
28 270, 42 доларів США (грошове зобов`язання, визначене рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2015 року) х 3% х 1810 (кількість днів прострочення в період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року) : 365 (кількість днів у році) = 4 418,07 доларів США. 
Саме така сума 3% річних за невиконання рішення суду підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача, а відтак суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Разом з тим, суд відхиляє доводи відповідача про відсутність виконавчого провадження як підставу для відмови в позові, та зазначає, що факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби, не припиняє грошового зобов`язання боржника та не звільняє його від відповідальності за прострочення виконання судового рішення. Таким чином, відсутність виконавчого провадження не є перешкодою для задоволення позовних вимог в цій частині.
ІV. Розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову (80,84%), то з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 236, 92 грн.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Як вбачається, позивачем при подачі первісних позовних вимог, було сплачено до суду судовий збір у розмірі 14 234, 64 грн.
Таким чином, з урахуванням часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 2 236, 92 грн, суд вважає за необхідне повернути позивачу решту суми судового збору у розмірі 11 997, 72 грн як надмірно сплачену.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 280-282, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних за невиконання рішення суду, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (ЄДРПОУ 14360570; адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) нараховані за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, 3% річних в розмірі 4 418, 07 доларів США.
В іншій частині вимог - відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (ЄДРПОУ 14360570; адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) судовий збір у розмірі 2 236, 92 грн.
Зобов`язати Головне управління казначейства у Печерському районі повернути Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» сплачену суму судового збору у розмірі 11 997, 72 грн (платіжна інструкція № BOJ69B4D1J від 29 серпня 2025 року), що було перераховано: одержувач УК у Печерському районі м. Києва, код отримувача 38004897, МФО 820019, рахунок UA228999980313181206000026007, призначення платежу: судовий збір за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 , Печерський районний суд м. Києва.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. 

Суддя І. В. Литвинова