ХАДЖИБЕЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ___ __

Справа №521/7838/25
Пр. №2/521/4607/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді - Сегеди О.М.,
при секретарі Жулего М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсною третейської угоди, яка викладена у формі третейського застереження,

встановив:
У травні 2025 року ОСОБА_1 завернувся до суду з зазначеним позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі-АТ«Сенс Банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посилаючись на те, що 05 серпня 2008 року між ним та АТ «Альфа Банк» було укладено кредитний договір №800006091, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 130000,00 доларів США.
В забезпечення виконання ним зобов`язань за кредитним договором №800006091 від 05 серпня 2008 року, між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №800006091, а також між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №800006091-П-2, за умовами яких, останні взяли на себе зобов`язання перед банком відповідати за його зобов`язаннями за кредитним договором №800006091 від 05 серпня 2008 року.
Зазначив, що умови п. 10.3 Кредитного договору №800006091 від 05 серпня 2008 року, укладеного між ЗАТ «Альфа Банк» та ним передбачають укладення третейської угоди у формі третейського застереження.
Рішенням постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській фінансовий союз» від 30 березня 2010 року по справі №258-10/35/10, були задоволені позовні вимоги ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та стягнуто з останніх солідарно на користь ПАТ «Альфа Банк» 1041300,00 грн. - заборгованість за кредитним договором, 333866,81 грн. - заборгованість по процентам, 675943, 47 грн. – пеня, 100,00 грн.- судові витрати.
11 червня 2010 року Новозаводстким районним судом м. Чернігова у справі №6-846/10 було видано ПАТ «Альфа-Банк» виконавчий лист на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській фінансовий союз» від 30 березня 2010 року по справі №258-10/35/10.
Стверджував, що третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин – це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування.
Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абз.7 ст.2, ст.3 Закону (1701-15) є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ст. ч.5 ст.55 Конституції України.
Вказував, що з змісту п.4 рішення Конституційного суду України від 10 січня 2008 року вбачається, що третейські суди не є судовими органами, не виконують функції та завдання суду, а виконують лише арбітруючу функцію.
Вважає, що третейське застереження, яке зазначено у п.10.3 Кредитного договору №800006091 про те, що всі спори підлягають остаточному вирішенню в постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській фінансовий союз» у відповідності до дії його регламенту, суперечить законам України і порушує його права, оскільки позбавляє його права на судовий захист, право вибору суду щодо підсудності справи, право на звільнення від сплати державного мита, передбаченого ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому відповідно до вимог ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України умови п. 10.3 Кредитного договору №800006091, в якому зазначено що розгляд спорів здійснюється третейськими судами є недійсними та нікчемними.
За його думкою, третейська угода у формі третейського застереження, яка викладена у п.10.3 Кредитного договору є недійсною, оскільки не відповідає вимогам законодавства України, яка діяла на момент його підписання.
Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати недійсною третейську угоду, яка викладена у формі третейського застереження у п.10.3 Кредитного договору №800006091 від 05 серпня 2008 року, який укладений між ним та ЗАТ «Альфа Банк»; застосувати наслідки недійсності, наступним шляхом: скасувати рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській фінансовий союз» від 30 березня 2010 року по третейській справі №258-10/35/10 за позовом ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості; визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, який видано на підставі ухвали Новозаводсткого районного суду м. Чернігова від 11 червня 2010 року у справі №6-846/10 на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській фінансовий союз» від 30 березня 2010 року по справі №258-10/35/10.
Ухвалою суду від 22 травня 2025 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.40).
Ухвалою суду від 10 вересня 2025 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду (а.с.63). 
Позивач та його представник, діючий за ордером від 14 травня 2025 року в судове засідання не з`явились, про час і місце судового розгляду були повідомлені відповідно до вимог ст.128 ЦПК України (а.с.35).
Представник відповідача, діючий за довіреністю від 18 листопада 2024 року у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Раніше надав письмові пояснення по справі (а.с.49,54-68).
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).
У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. 
Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Хаджибейського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.
Згідно ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Принцип свободи договору полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрі чну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
12 серпня 2022 року найменування АТ «Альфа - Банк» змінено на АТ «Сенс Банк».
Судом встановлено, що 05 серпня 2008 року між позивачем та АТ «Альфа Банк» було укладено кредитний договір №800006091, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 130000,00 доларів США (а.с.11-19).
05 серпня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором №800006091 від 05 серпня 2008 року, між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №800006091, а також між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №800006091-П-2, за умовами яких, останні взяли на себе зобов`язання перед банком відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором №800006091 від 05 серпня 2008 року (а.с.24-25, 26-27).
Встановлено, що Рішенням постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській фінансовий союз» від 30 березня 2010 року по справі №258-10/35/10, яке набрало законної сили, були задоволені позовні вимоги ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та стягнуто з останніх солідарно на користь ПАТ «Альфа Банк» 1041300,00 грн. - заборгованість за кредитним договором, 333866,81 грн.- заборгованість по процентам, 675943, 47 грн. – пеня, 100,00 грн.- судові витрати (а.с.28-33).
Рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській фінансовий союз» від 30 березня 2010 року по справі №258-10/35/10, позивачем та третіми особами, які не заявляють самостійних вимо щодо предмету спору, не оскаржувалось.
11 червня 2010 року Новозаводстким районним судом м. Чернігова у справі №6-846/10 було видано ПАТ «Альфа-Банк» виконавчий лист на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській фінансовий союз» від 30 березня 2010 року по справі №258-10/35/10 (а.с.34).
Пунктом 10.3 Кредитного договору №800006091 від 05 серпня 2008 року укладеного між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_3 , визначено, що що всі спори підлягають остаточному вирішенню в постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській фінансовий союз» у відповідності до дії його регламенту (а.с.19).
Отже, п. 10.3 Кредитного договору №800006091 від 05 серпня 2008 року передбачає укладення третейської угоди у формі третейського застереження.
Суд вважає, що укладаючи кредитний договір №800006091 від 05 серпня 2008 року, сторони діяли на власний розсуд. 
При цьому, позивач не був позбавлений можливості запропонувати зміни до проєкту Кредитного договору, а в разі незгоди з його умовами чи неузгодження окремих умов, зокрема щодо третейського застереження, мав право не укладати Кредитний договір №800006091 від 05 серпня 2008 року з ЗАТ «Альфа Банк».
Укладаючи Кредитний договір сторони вільно та свідомо встановили альтернативний порядок вирішення спорів за Кредитним договором, шляхом передання їх на розгляд третейського суду.
Визнавши компетенцію третейського суду щодо спорів за Кредитним договором, сторони розуміли (мали чи принаймні могли розуміти), що цим вони правомірно обмежили своє право на доступ до механізмів класичного правосуддя (розгляду справи національними судами), надавши перевагу третейському розгляду.
Частиною 2 ст.1 Закону України «Про третейські суди» визначено, що до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.
Статтею 3 Закону України «Про третейські суди» визначено, що завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та / або фізичні особи, мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.
Згідно ст.2, ч.1 ст.12 Закону «Про третейські суди» третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. 
Отже, третейське застереження є різновидом третейської угоди. 
Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2021року у справі №870/89/20 визначив, що третейський суд відповідає поняттю "суду" в розумінні ч.1 ст.6 Конвенції. 
Відповідно до ст. 51 Закону «Про третейські суди» рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим Законом.
Подання позову про визнання третейської угоди недійсною (особливо post factum) може свідчити про ігнорування компетенції третейського суду, його відносної інституційної самостійності, суперечливу поведінку сторони такої угоди та її недобросовісність, позбавляти іншу сторону того, на що вона розраховувала при укладенні третейської угоди, а також нівелює механізм третейського розгляду, підриває його реальність та ефективність.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 30 серпня 2024 року у cправі № 911/1766/22. відступила від висновку, висловленого в постанові ОП КГС ВС від 17 грудня 2021 року у справі № 910/9841/20, щодо застосування п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України про те, що позов про визнання недійсною третейської / арбітражної угоди, у тому числі викладеної у формі третейського / арбітражного застереження, може бути розглянутий господарським судом по суті. 
Об`єднана палата дійшла висновку, що третейська / арбітражна угода не є правочином у розумінні ЦК України, цивільно-правовим (господарським) договором, а вважається за своєю суттю процесуальним договором, для якого чинне законодавство України встановлює спеціальний порядок визнання недійсним та визначають порядок вирішення спорів між сторонами.
Крім того, суд зазначив, що питання щодо дійсності третейської / арбітражної угоди не може розглядатися як позовна вимога. Недійсність такої угоди повинна вирішуватися як процесуальне питання в межах розгляду спору по суті. Якщо суд не визнає третейську угоду недійсною, він залишає позов без розгляду.
ОП КГС ВС наголосила: якщо позов містить лише вимогу про визнання недійсною третейської угоди, господарський суд повинен відмовити у відкритті провадження або закрити провадження в разі його помилкового відкриття. Тож об`єднана палата заперечила можливість розгляду самостійного позову про недійсність третейської угоди.
Щодо розгляду питання стосовно недійсності угоди в межах справи про скасування рішення третейського суду ОП КГС ВС зазначила, що господарський суд може вирішувати питання про дійсність або недійсність третейської угоди під час розгляду питання про скасування рішення третейського суду та/або видачу виконавчого документа. У таких випадках питання недійсності угоди розглядається разом з основним спором і відповідні висновки повинні бути відображені в мотивувальній частині рішення суду. Аналогічний підхід застосовується і до арбітражних угод.
Господарський суд, вирішуючи питання про скасування рішення третейського суду та/або про видачу виконавчого документа, одночасно розглядає питання про дійсність чи недійсність третейської угоди в разі заявлення відповідних доводів стороною. Отже, якщо відповідач у третейській справі вважає, що третейська угода є недійсною, він повинен надати суду свої доводи та докази на користь недійсності третейської угоди в межах відповідного судового процесу. У судовому рішенні з питань скасування рішення третейського суду та/або видачі виконавчого документа одночасно вирішується питання про дійсність чи недійсність третейської угоди. Висновки про це повинні міститися в мотивувальній частині судового рішення.
ОП КГС ВС вважає, що повторний розгляд питання щодо дійсності третейської угоди, а тим більше інших позовних вимог у межах судової справи та вимог про застосування наслідків недійсності зазначеної угоди суперечитиме принципу правової визначеності (res judicata).
Отже, питання про дійсність або недійсність третейської угоди суд може вирішувати під час розгляду питання про скасування рішення третейського суду та/або видачу виконавчого документа. У таких випадках питання недійсності угоди розглядається разом з основним спором і відповідні висновки повинні бути відображені в мотивувальній частині рішення суду.
ОП КГС ВС зазначила, що розгляд справи третейським судом за добровільним волевиявленням сторін (на підставі укладеної третейської угоди) жодним чином не обмежує гарантії прав та свобод людини і громадянина, права й законні інтереси юридичних осіб, а положення вказаного Закону спрямовані саме на недопущення звуження таких гарантій у сфері судочинства.
Існування третейської угоди саме по собі жодним чином не порушує право особи на доступ до суду, тому самостійний позов про визнання недійсним третейської угоди, як спосіб захисту права, є неналежним, недоцільним, оскільки він не поновлює і не захищає право на доступу до суду, адже неможливо відновити чи захистити право, яке взагалі не було порушеним.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивач вибрав не той спосіб захисту своїх прав, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі .
Крім того, суд вважає, що метою звернення позивача до суду з позовом про визнання недійсною третейську угоду, яка викладена у формі третейського застереження у п.10.3 Кредитного договору №800006091 від 05 серпня 2008 року, укладеного між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 є скасування рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській фінансовий союз» від 30 березня 2010 року по третейській справі №258-10/35/10 про солідарне стягнення на користь ПАТ «Альфа Банк» кредитної заборгованості з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Оскільки позивачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог, то судовий збір з відповідача не стягується. 
Керуючись ст. ст. 525, 526, 527 ЦК України, ст.4,12,13,258,259,263,264,265,268,273, 280-289, 354 ЦПК України, суд
вирішив:
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсною третейської угоди, яка викладена у формі третейського застереження - залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 09 жовтня 2025 року .

Суддя: О.М. Сегеда