ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 760/31744/21 
провадження № 61-14388св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державна казначейська служба України, Головне управління Національної поліції у м. Києві, Департамент патрульної поліції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Головного управління Національної поліції у м. Києві та ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року у складі судді Коробенка С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Верланова С. М., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - ГУ НП у м. Києві), Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями працівників поліції.

Позовну заяву мотивував тим, що він з 2011 року займається адвокатською діяльністю. 17 липня 2020 року, повертаючись додому, він став свідком затримання працівниками поліції двох громадян - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 біля будинку на АДРЕСА_1 . Почувши крики жінки, він підійшов, представився адвокатом, уклав з ними усні договори про захист і повідомив про це поліцейських. На місце подій прибули слідчі Святошинського управління поліції, однак слідча ОСОБА_4 відмовилась визнавати його як захисника, заявивши, що посвідчення може бути підробленим. Коли він наполіг на своїх правах, поліцейські застосували до нього фізичну силу, штовхали, заважали знімати відео, видалили відзнятий матеріал, а згодом затримали, завдавши тілесних ушкоджень.

Стверджував про те, що його били, закували в кайданки, тримали понад годину в поліцейському авто, обшукали без складання протоколу, вилучили документи та телефон. Пізніше примусово доставили до управління поліції без оформлення затримання, де утримували п`ять годин, допитали під виглядом пояснень і лише після цього викликали швидку. Лікарі зафіксували тілесні ушкодження. Також стверджував, що слідчі тиснули на затриманих ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , змушуючи їх відмовитися від його послуг як адвоката.

Наголошував на тому, що поліцейськими ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 шляхом вчинення стосовно нього злочинів, у тому числі насильницьких, порушені низка положень Закону України «Про національну поліцію», їх дії були протизаконними та такими, що виходять за межі повноважень, наданих Законом України «Про національну поліцію» та Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК України). Також наголошував, що стосовно нього було сфальсифіковано кримінальне провадження № 12020100080003327 від 17 липня 2020 року за частиною другою статті 345 Кримінального кодексу України (далі - КК України) ? нібито за нанесення тілесних ушкоджень патрульному.

Вказував на те, що він півтора роки продовжує відчувати та терпіти сильні душевні хвилювання, пов`язані із розслідуванням слідчими Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - Святошинського УП ГУНП у м. Києві) щодо нього кримінального провадження № 12020100080003327 від 17 липня 2020 року за частиною другою статті 345 КК України за фактом того, що він нібито діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, заподіяв тілесні ушкодження працівнику правоохоронних органів, який в цей час здійснював свої службові обов`язки.

Переконував, що внаслідок вчинених щодо нього злочинів, він вимушений був протягом тривалого часу витрачати власний час, кошти, зусилля на захист своїх прав і інтересів у двох кримінальних провадженнях № 12020100080003327 від 17 липня 2020 року за частиною другою статті 345 КК України (відкрите щодо нього) та № 62020100000001442 від 19 липня 2020 року за частиною другою статті 397, частиною другою статті 398 КК України (відкрите за його заявою у зв`язку із необхідністю захисту його прав).

Зазначав, що дії поліцейських мають ознаки злочинів, передбачених статтями 397, 398 КК України, та має місце порушення гарантії адвокатської діяльності.

Наголошував на тому, що внаслідок вказаних протиправних дій працівників поліції йому завдано майнової шкоди у розмірі 5 300,00 грн (сплата 4 000,00 грн за відновлення видалених патрульною ОСОБА_7 із його телефону відеозаписів, ушкодження годинника вартість 1 000,00 грн, ушкодження футболки вартістю 300,00 грн).

Також наголошував, що внаслідок неправомірних дій працівників поліції, вчинених 17 липня 2020 року щодо нього, йому заподіяно значну моральну шкоду, що проявилася у формі фізичних страждань, душевних переживань, репутаційних втрат, психологічного тиску та порушення професійної діяльності.

В обґрунтування моральної шкоди посилався на публічне приниження честі, гідності та ділової репутації, перешкоджання здійсненню професійної діяльності адвоката, завдання фізичного болю та страждань, психоемоційні наслідки для нього, витрати часу, енергії та ресурсів.

Зазначав, що пережив сильний емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи та тривоги, що негативно вплинув на стан його здоров`я. Після подій 17 липня 2020 року у нього різко та сильно погіршився сон, що досі проявляється в періодичному безсонні. Пережиті страждання призвели до того, що тривалий час він не міг належним чином здійснювати адвокатську діяльність, заробляти кошти на життя, оскільки всі його думки були зайняті тим, як захистити порушені права та законні інтереси. Протягом місяця після злочинів, що були вчинені працівниками поліції 17 липня 2020 року, він відчував сильний біль в області ребер, головний біль та запаморочення.

З огляду на тяжкість завданих йому моральних страждань, тривалість негативних наслідків, публічний характер інциденту, його професійний статус як адвоката, втрати у сфері ділової репутації, загрозу кримінального переслідування, наслідки для фізичного та психічного здоров`я, він вважав, що розмір моральної шкоди, що підлягає компенсації, буде обґрунтовано справедливим у сумі 1 500 000,00 грн. 

Мотивуючи наведене, позивач ОСОБА_1 , просив суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 500 000,00 грн та відшкодування майнової шкоди у розмірі 5 300,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 09 грудня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Держави України за рахунок коштів державного бюджету на користь ОСОБА_1 компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що:

- працівниками поліції були вчинені дії щодо позивача ОСОБА_1 , які містять ознаки протиправності, зокрема: позивача не було допущено до участі у проведенні слідчих та процесуальних дій за участю його підзахисних ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; вилучено (вибито з рук) мобільний телефон, яким він здійснював відеофіксацію слідчих (процесуальних) дій; застосовано до нього фізичну силу (повалено на землю з подальшим утриманням на ній); застосовано спеціальні засоби - кайданки; супроводжено до службового автомобіля патрульної поліції з подальшим утриманням там (позбавленням свободи); доставлено до районного відділу поліції з подальшим утриманням там протягом деякого часу (позбавленням свободи);

- незважаючи на те, що розгляд кримінальної справи щодо працівників поліції ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 триває, факт вчинення ними кримінальних правопорушень судовим рішенням не підтверджується, у цій справі є достатні докази, що вказують на неправомірні дії працівників поліції щодо позивача, у тому числі під час виконання ним повноважень адвоката (захисника у кримінальному провадженні);

- у зв`язку із допущеними працівниками поліції щодо позивача ОСОБА_1 неправомірними діями останній зазнав душевних і фізичних страждань, які були спричинені як фізичним впливом на нього (заподіяння тілесних ушкоджень, позбавлення свободи пересування, застосування кайданок), так і моральним тиском у зв`язку з недопущенням до здійснення професійної адвокатської діяльності, створенням у сторонніх осіб, які могли спостерігати за подіями, уявлення про нього як про злочинця, якого затримано працівниками поліції, організацією кримінального провадження щодо нього за безпідставною заявою працівника поліції про начебто заподіяння позивачем йому тілесних ушкоджень тощо;

- заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 500 000,00 грн є необґрунтовано завищеним, таким, що не відповідає вимогам розумності і виваженості;

- з урахуванням принципу розумності, пропорційності та справедливості, тяжкості протиправних дій, вчинених щодо позивача, адекватною сатисфакцією є стягнення на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України відшкодування моральної шкоди розмірі 50 000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції вказав на те, що факт завдання такої шкоди та її розмір є недоведеними.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року апеляційні скарги ГУ НП у м. Києві та ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди змінено шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині мотивів задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із того, що:

- суд першої інстанції помилково виходив із наявності факту неправомірних дій конкретних працівників поліції, оскільки кримінальне провадження № 62020100000001442 щодо всіх них на момент розгляду цієї цивільної справи ще не завершене, вину не встановлено, обвинувального вироку судом у кримінальній справі ще не ухвалено, 

- спірні правовідносини підлягають регулюванню положеннями статті 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за змістом якої для покладення відповідальності на державу необхідно встановити протиправність дій органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між ними, при цьому вина конкретних посадових осіб не є обов`язковою умовою відповідальності держави; 

- кримінальне провадження № 12020100080003327 щодо позивача було розпочато за частиною другою статті 345 КК України за заявою працівника поліції, тривало близько року та було закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) щодо цього провадження, проведення в межах цього провадження перевірок щодо позивача як адвоката, а також тривалість такого переслідування об`єктивно вплинули на ділову репутацію позивача, його життєві та суспільні зв`язки, спричинили моральні страждання та необхідність докладати додаткових зусиль для відновлення свого становища, що є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок держави; 

- визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн є достатнім і таким, що відповідає характеру негативних наслідків для позивача, а тому не підлягає зміні.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності цих позовних вимог та зазначив, що належні та допустимі докази на їх підтвердження позивачем дійсно не надано. Апеляційна скарга не містить доводів на спростування правильності такого висновку суду першої інстанції.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиція інших учасників справи 

14 листопада 2024 року ГУ НП у м. Києві через підсистему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішенняСолом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 264/4263/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 359/4356/18, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц, 04 липня 2023 року у справі № 757/10400/21, від 01 грудня 2021 року у справі № 308/14232/18, від 23 лютого 2022 року у справі № 646/5368/19, від 02 жовтня 2024 року у справі № 554/2588/23 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Також заявник вказує на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини другої статті 78, пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, заявник посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права в частині дослідження доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не врахували, що механізм компенсації та відшкодування шкоди особі в рамках кримінального провадження врегульований вимогами КПК України, а у порядку цивільного судочинства такі позови розглядаються лише тоді, коли особа не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні або коли такий позов залишено без розгляду;

-  не звернули увагу на те, що позивач не мав статусу підозрюваного чи обвинуваченого у кримінальному провадженні № 12020100080003327, тому в нього відсутнє право на відшкодування моральної шкоди. Сама лише наявність прізвища позивача у відповідному реєстрі не є підставою для притягнення держави до цивільно-правової відповідальності;

- дійшли помилкових висновків про те, що громадянин не має права на відшкодування моральної шкоди через відсутність факту пред`явлення підозри у кримінальному провадженні, а позивач як адвокат має право на таке відшкодування; 

- без відповідних правових підстав та обґрунтувань установили, що спір стосується захисту ділової репутації позивача, що призвело до неправильних висновків про зниження репутації позивача як професійного юриста;

- при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди не досягли балансу принципів розумності та справедливості, не врахували висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, де за значно триваліші строки досудового розслідування було стягнуто значно менші суми відшкодування шкоди; 

- безпідставно не закрили провадження у справі, хоча позов фактично спрямований на оцінку обставин та доказів, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, що є недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства.

Також у касаційній скарзі ГУНП у м. Києві вказало на те, що апеляційний суд не врахував, що позивач не заявляв вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої проведенням досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12020100080003327, а тому вийшов за межі заявлених позовних вимог та порушив принципи диспозитивності й змагальності цивільного процесу тощо.

Крім того, у касаційній скарзі ГУНП у м. Києві виклало клопотання про поновлення йому строку на касаційне оскарження рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року, постанови Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року, а також заяви про зупинення дії та про поворот виконання постанови Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року.

17 листопада 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішенняСолом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить: «скасувати повністю постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року; скасувати частково (змінити) рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року, а саме його резолютивну частину, викласти її у такій редакції (ухвалити нове рішення): його позовну заяву до Держави про стягнення коштів задовольнити у повному обсязі; стягнути з Держави на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України компенсацію за спричинену моральну шкоду внаслідок порушення працівниками поліції гарантій його адвокатської діяльності, завдання йому сильних душевних страждань, тілесних ушкоджень, фізичного болю, позбавлення свободи, незаконну організацію проти нього кримінального провадження, а також порушення його честі, гідності і ділової репутації - 1 500 000,00 грн та 5 300,00 грн на відшкодування майнової шкоди; мотивувальну частину рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року залишити без змін».

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 та у постановах Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 757/47970/16, від 20 грудня 2024 року у справі № 761/26091/23, від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім цього, заявник вказує на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини другої статті 257, пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не звернули увагу на те, що законодавством визначено лише мінімальну межу відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом без встановлення граничного ліміту, що не обмежує суд у праві визначити більшу суму компенсації на засадах розумності, виваженості та співмірності з урахуванням конкретних обставин справи й глибини страждань потерпілого; 

- безпідставно обмежили підстави для стягнення моральної шкоди виключно фактом відкриття стосовно позивача (який є адвокатом) кримінального провадження, залишивши поза юридичною відповідальністю Держави інші незаконні дії працівників поліції, які не увійшли до тексту обвинувального акта, зокрема: протиправне вилучення мобільного телефону, видалення з нього інформації, завідомо незаконне затримання в управлінні поліції упродовж шести годин, примусовий допит, а також пов`язане з цим порушення права на здійснення професійної діяльності, честі, гідності та ділової репутації; 

- не дослідили наданий позивачем детальний перелік конкретних протиправних дій працівників поліції та відповідний розрахунок сум завдання шкоди, проявивши зневагу до письмових пояснень скаржника й хибно встановивши фактичні обставини справи;

- не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявника.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що апеляційний суд:

- фактично відмовився розглядати позовні вимоги в частині порушень, допущених обвинуваченими у кримінальному провадженні особами, без одночасного постановлення процесуального рішення про залишення позову без розгляду в порядку статті 257 ЦПК України, що призвело до грубої неповноти судового рішення та порушення права особи на справедливий суд у розумні строки, 

- допустив очевидну суперечливість у судовій практиці в межах одного суду, оскільки висновки в його оскаржуваній постанові повністю суперечать позиції іншої колегії суддів цього ж апеляційного суду у цій справі, яка раніше в ухвалі від 18 жовтня 2023 року наголосила на обов`язку розглядати цей цивільний позов по суті, незважаючи на наявність кримінального провадження тощо.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_1 виклав клопотання про поновлення йому строку на касаційне оскарження рішенняСолом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року; клопотання про відмову у задоволенні заяви ГУНП у м. Києві про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року та клопотання про розгляд справи за участю сторін.

04 грудня 2025 року ГУ НП у м. Києві через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначило про необґрунтованість та безпідставність доводів цієї касаційної скарги, а також наявність підстав для задоволення скарги ГУ НП у м. Києві.

08 грудня 2025 року Департамент патрульної поліції через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив, у якому просив задовольнити касаційну скаргу ГУ НП у м. Києві на постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року та рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року у справі № 760/31744/21; скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року у справі № 760/31744/21 і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

04 лютого 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду додаткові пояснення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 17 листопада 2025 року касаційну скаргу ГУ НП у м. Києві на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року передано на розгляд судді- доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 18 листопада 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 

Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ГУ НП у м. Києві на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Солом`янського районного суду міста Києва матеріали справи № 760/31744/21; відмовлено у задоволенні клопотання ГУ НП у м. Києві про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року; надано іншим учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року, з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України; надано іншим учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

У січні 2026 року матеріали справи № 760/31744/21 надійшли до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про розгляд справи з викликом сторін. Справу № 760/31744/21 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач ОСОБА_1 є адвокатом, що підтверджується даними свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4661/10, виданого на підставі рішення Київської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 20 жовтня 2011 року № 228.

Між позивачем - адвокатом ОСОБА_1 та громадянами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 20 липня 2020 року у письмові формі було укладено договори про надання правничої (правової) допомоги. Укладені договори містять відомості, що договори про надання правничої (правової) допомоги в порядку частини другої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» укладені в усній формі 17 липня 2020 року о 14 годині 15 хвилин.

Згідно з витягом з ЄРДР від 19 липня 2020 року № 62020100000001442, за заявою ОСОБА_1 від 18 липня 2020 року до реєстру внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 398 КК України. 

Також зміст вказаного витягу свідчить про те, що до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, 18 липня 2020 року надійшла заява адвоката ОСОБА_1 щодо можливих неправомірних дій працівників Святошинського УП ГУНП у місті Києві та працівників УПП у місті Києві у вигляді заподіяння йому тілесних ушкоджень у зв`язку із діяльністю, пов`язаною із наданням правової допомоги. У вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 визнано потерпілим.

Відповідно до висновку експертного дослідження від 20 липня 2020 року № 041-912-2020, при проведенні судово-медичного обстеження ОСОБА_1 , з урахуванням даних наданої медичної документації на його ім`я, у останнього виявлені такі тілесні ушкодження:

- садна в лівій лобно-скроневій ділянці, в правій вилицевій ділянці, на задній поверхні лівого плеча у верхній третині та нижній третині, на задній поверхні лівого ліктьового суглоба, на задній поверхні лівого променево-зап`ясткового суглоба, на задній поверхні шиї майже по центру та дещо справа, на бічній поверхні шиї зліва в нижній третині, на передній поверхні лівого колінного суглоба, на передній поверхні лівої гомілки в середній третині та передньо-зовнішній поверхні;

- синці на передньо-внутрішній поверхні правого плеча у верхній третині та середній третині, на задній поверхні правового передпліччя в нижній третині.

22 липня 2020 року слідчим другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місці Києві, допитано потерпілого ОСОБА_1 . 

Постановою слідчого першого слідчого відділу Територіального управляння Державного бюро розслідувань у місті Києві від 27 вересня 2021 року доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичних експертиз провести судово-медичну експертизу у кримінальному провадженні № 62020100000001442 від 19 липня 2020 року.

На вирішення експертам поставлено такі питання:

- які тілесні ушкодження виявлені на тілі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , їх характер, локалізація і механізм утворення?

- до якого ступеню тяжкості відносяться тілесні ушкодження, які виявлені на тілі ОСОБА_1 .?

- яку кількість травматичних дій було здійснено щодо ОСОБА_1 .?

- чи могли вказані тілесні ушкодження утворитися у ОСОБА_1 приблизно о 15:48 годині 17 липня 2020 року?

- чи відповідають судово-медичні дані механізму та способу спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 при обставинах, на які вказують у своїх показаннях потерпілий ОСОБА_1 , свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та при обставинах, які зафіксовані на фото- та відеозаписах з місця вчинення кримінального правопорушення та Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві?

- чи могли вказані тілесні ушкодження утворитися при падінні ОСОБА_1 з висоти зросту?

- чи знаходяться вказані тілесні ушкодження в місцях, доступних для самопричинення?

Відповідно до даних висновку експерта № 042-1461-2021 (судово-медична експертиза), складеного 29 листопада 2021 року, під час первинного звернення 17 липня 2020 року за медичною допомогою у ОСОБА_1 , з урахуванням даних його судово-медичного огляду (20 липня 2020 року), у останнього мали місце такі тілесні ушкодження:

А) садна - в лівій лобно-скроневій ділянці, в правій вилицевій ділянці, на задній поверхні лівого плеча в верхній третині та нижній третині (2), на задній поверхні лівого ліктьового суглоба (5), на задній поверхні лівого променево-зап`ясткового суглоба, на задній поверхні шиї майже по центру та дещо справа, на бічній поверхні шиї зліва в нижній третині, на передній поверхні лівого колінного суглоба, на передній поверхні лівої гомілки в середній третині та передньо-зовнішній поверхні;

Б) синці - на передньо-внутрішній поверхні правого плеча в верхній третині та середній третині, на задній поверхні правого передпліччя в нижній третині.

Характер та морфологічні властивості виявлених ушкоджень свідчать про те, що вона утворилися від щонайменше 27-кратної травмуючої дії тупого (тупих) предмета.

Постановою старшого слідчого першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, від 23 грудня 2021 року змінено правову кваліфікацію кримінального правопорушення за частиною другою статті 398 КК України у кримінальному провадженні № 62020100000001442 від 19 липня 2020 року на частину другу статті 365 КК України як перевищення службових повноважень, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав та повноважень, що завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, і супроводжувалися насильством, застосуванням спеціальних засобів, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування.

Згідно з повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення від 24 грудня 2021 року, ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 397 КК України, частиною другою статті 365 КК України.

Відповідно до повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення від 24 грудня 2021 року, ОСОБА_4 повідомлено про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 397 КК України.

Згідно з повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення від 24 грудня 2021 року, ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 365 КК України.

Відповідно до повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення від 24 грудня 2021 року, ОСОБА_9 повідомлено про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 365 КК України.

Згідно з повідомленням про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 16 лютого 2022 року № 11-02-3082/22, потерпілого ОСОБА_1 повідомлено про завершення досудового розслідування № 62020100000001442. Повідомлено, що надано доступ до матеріалів досудового розслідування для ознайомлення з ними.

04 січня 2023 року складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 62020100000001442 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 397, частиною другою статті 365 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 397 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 365 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 365 КК України.

Також судами встановлено, що ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 20 березня 2025 року клопотання захисника Захаревича Р. В. про закриття кримінального провадження та звільнення обвинуваченої ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності - задоволено. ОСОБА_4 , обвинувачену у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 397 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 19 липня 2020 року за № 62020100000001442 щодо ОСОБА_4 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 397 КК України, - закрито у зв`язку з її звільненням від кримінальної відповідальності.

У кримінальному провадженні № 62020100000001442 ОСОБА_1 подано цивільний позов до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, ГУ НП у місті Києві, Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями працівників поліції, у якому просить стягнути 1 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 5 300,00 грн на відшкодування майнових збитків.

Крім того, згідно з даними витягу з ЄРДР, на підставі повідомлення працівника поліції ОСОБА_6 про те, що 17 липня 2020 року ОСОБА_1 , перебуваючи біля будинку АДРЕСА_1, діючи умисно та на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно заподіяв тілесні ушкодження працівнику правоохоронних органів, який в цей час здійснював службові обов`язки, зареєстроване кримінальне провадження №12020100080003327 від 17 липня 2020 року.

17 липня 2020 року старшим слідчим Святошинського управління поліції ГУ НП у м. Києві керівнику Київської місцевої прокуратури № 8, потерпілому ОСОБА_6 направлено повідомлення про початок досудового розслідування у кримінальному провадженні №12020100080003327 за повідомленням про те, що 17 липня 2020 року ОСОБА_1 , перебуваючи біля будинку АДРЕСА_1 , діючи умисно на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно заподіяв тілесні ушкодження працівнику правоохоронного органу, який в цей час здійснював свої службові обов`язки. Це повідомлення зареєстроване в журналі Єдиного обліку заяв та повідомлень, Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 17 липня 2020 року № 49532. Правова кваліфікація кримінального правопорушення - частина друга статті 345 КК України.

Постановою заступника начальника управління - начальник Слідчого відділу Святошинського УП ГУНП у м. Києві призначено групу слідчих у кримінальному провадженні № 1202010008003327 від 17 липня 2020 року.

17 липня 2020 року старшим слідчим Святошинського УП ГУНП у м. Києві Стрижевський Д. І. отримано пояснення від громадянина ОСОБА_1 який повідомив обставини, що мали місце 17 липня 2020 року. Зокрема ОСОБА_1 зазначив, що не наносив нікому тілесних ушкоджень та уважає себе потерпілим від дій працівників патрульної поліції.

У межах кримінального провадження № 1202010008003327 стосовно ОСОБА_1 здійснювалась перевірка щодо притягнення його до кримінальної відповідальності, а також перебування на обліку у лікаря психіатра.

Постановою слідчого Святошинського управління поліції ГУ НП у м. Києві від 07 липня 2021 року кримінальне провадження за № 12020100080003327 від 17 липня 2020 року за ознаками частини другої статті 345 КК України закрито у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення на підставі статті 110, пункту 2 частини першої статі 284 КПК України.

Згідно з даними рахунку-фактури від 05 серпня 2020 року № ЛКК-0053, за послугу «відновлення інформації» підлягає сплаті 2 500,00 грн. Факт оплати вказаного рахунку підтверджується даними квитанції від 05 серпня 2020 року № 8.
Відповідно до змісту рахунку-фактури від 05 серпня 2020 року № ЛКК-0053, за послугу «дослідження інформації» підлягає сплаті 4 000,00 грн. Згідно з даними квитанції від 19 серпня 2020 року № 51 сплачено 1 500,00 грн.

Правове обґрунтування 

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За загальними положеннями, наведеними у статті 1166 цього Кодексу, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Положеннями статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, виникає в разі постановлення судом виправдувального вироку, скасування незаконного вироку суду, закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства, а також у разі закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення (частина друга статті 1176 ЦК України).

Якщо кримінальну справу закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає (частини третя статті 1176 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (частина шоста статті 1176 ЦК України).

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у постанові справі № 916/1423/17.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг 

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого у незміненій частині рішення погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що внаслідок неправомірних дій, допущених службовими особами органів Національної поліції, позивачу було завдано моральної шкоди, тому з урахуванням принципів розумності, пропорційності та справедливості на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України підлягає стягненню відшкодування у розмірі 50 000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції, з яким у цій частині рішення погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що факт завдання позивачу такої шкоди та її розмір є недоведеними.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині мотивів відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, апеляційний суд правильно виходив із того, що суд першої інстанції у цій цивільній справі помилково надав самостійну оцінку діям конкретних працівників поліції в межах кримінального провадження № 62020100000001442, оскільки така оцінка може бути надана лише судом кримінальної юстиції за правилами кримінального процесуального законодавства. При цьому на момент розгляду цієї цивільної справи судовий розгляд щодо частини обвинувачених працівників поліції судом кримінальної юстиції не завершено й обвинувального вироку щодо них не ухвалено, а щодо обвинуваченої ОСОБА_4 провадження закрито на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Також апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірні правовідносини підлягають регулюванню положеннями статті 1174 ЦК України. 

Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки кримінальне провадження № 12020100080003327 щодо позивача було розпочато за частиною другою статті 345 КК України за заявою працівника поліції, тривало близько року та було закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення; факти внесення відомостей до ЄРДР щодо цього кримінального провадження, проведення в межах цього провадження перевірок щодо позивача як адвоката, а також тривалість такого переслідування об`єктивно вплинули на ділову репутацію позивача, його життєві та суспільні зв`язки, спричинили йому моральні страждання та необхідність докладати додаткових зусиль для відновлення свого становища, то саме ці обставини є підставою для стягнення з держави на користь позивача відшкодування моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги ГУ НП у м. Києві про те, що позивач не мав статусу підозрюваного чи обвинуваченого у кримінальному провадженні № 12020100080003327, тому в нього відсутнє право на відшкодування моральної шкоди, є безпідставними, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні заявником норм матеріального права.

Верховний Суд наголошує на тому, що право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, не обмежене лише випадками та умовами, передбаченими статтею 1176 ЦК України та положеннями Закону України від 01 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
У випадках, коли кримінальне провадження розпочато за фактом вчинення дій, які мають ознаки злочину, конкретною особою (або за заявою/щодо неї), але процесуальний статус підозрюваного їй не надавався, ефективним способом захисту порушеного права цієї особи є звернення до суду на підставі загальних норм про відшкодування шкоди, зокрема статей 1173, 1174 ЦК України.

Як встановлено судами попередніх інстанцій у цій справі, кримінальне провадження № 12020100080003327 за частиною другою статті 345 КК України було розпочато безпосередньо щодо дій позивача як адвоката за заявою працівника поліції, тривало близько року і супроводжувалося проведенням активних перевірок та слідчих дій стосовно нього. Таке перебування позивача під слідством об`єктивно завдало шкоди діловій репутації позивача як члена адвокатської спільноти, порушило його звичні життєві зв`язки та змусило прикладати додаткові зусилля для відновлення свого становища, що є самостійною підставою для цивільно-правової відповідальності держави.

Аргументи касаційної скарги ГУ НП у м. Києві про те, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків про те, що громадянин не має права на відшкодування моральної шкоди через відсутність факту пред`явлення підозри у кримінальному провадженні, а позивач як адвокат має право на таке відшкодування, підлягають відхиленню, оскільки вони спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень.

У справі, яка переглядається, посилання судів першої та апеляційної інстанцій на той факт, що позивач є адвокатом, здійснено не в контексті визначення наявності чи відсутності самого права на звернення до суду (яке відповідно статті 23 ЦК України є рівним для всіх), а з метою належного обґрунтування розміру грошового відшкодування. 

Специфіка професійної діяльності адвоката вимагає бездоганної ділової репутації, дотримання Правил адвокатської етики та високої довіри з боку суспільства і клієнтів. 

Тому безпідставне кримінальне переслідування за статтею про насильство щодо працівника правоохоронного органу, проведення перевірок та збирання інформації про адвоката більш суттєво впливає на його професійні, життєві та суспільні зв`язки, ніж на особу, чия діяльність не пов`язана з публічним представництвом та захистом прав інших людей.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, зважаючи на статус позивача, лише індивідуалізували розмір компенсації, що повністю узгоджується з принципами розумності й справедливості та не свідчить про порушення принципу рівності перед законом.

Посилання у касаційній скарзі ГУ НП у м. Києві на те, що суди першої та апеляційної інстанцій без відповідних правових підстав та обґрунтувань установили, що спір стосується захисту ділової репутації позивача, Верховний Суд відхиляє, оскільки у цій справі предметом розгляду було саме питання відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, яка у розумінні пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України може полягати, зокрема і у приниженні ділової репутації фізичної особи.

Суди попередніх інстанцій не розглядали самостійно спір щодо спростування відомостей про викриття кримінального провадження щодо позивача, а в межах визначених законом повноважень оцінювали негативні наслідки, які настали для нього безпідставним порушенням кримінального провадження та проведенням процесуальних дій.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли абсолютно обґрунтованого висновку, що тривале та безпідставне кримінальне переслідування позивача правоохоронними органами завдало шкоди його професійній репутації як адвоката що є належною правовою підставою для компенсації моральної шкоди на підставі статті 1174 ЦК України.

Аргументи касаційної скарги ГУ НП у м. Києві про те, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суди попередніх інстанцій не досягли балансу принципів розумності та справедливості, Верховний Суд також відхиляє, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.

Посилання у касаційній скарзі ГУ НП у м. Києві на те, що позивач не заявляв вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої проведенням досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12020100080003327, а тому апеляційний суд вийшов за межі заявлених позовних вимог та порушив принципи диспозитивності й змагальності цивільного процесу, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметом позову у цій справі є одна матеріально-правова вимога - відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями службових осіб органів Національної поліції, у чітко визначеному грошовому розмірі. 

Підставою позову є фактичні обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, зокрема, факт безпідставного кримінального переслідування, реєстрації кримінальної справи за заявою працівника поліції та проведення тривалих перевірок щодо нього.

Кримінальне провадження № 12020100080003327 є не окремим предметом спору, а невід`ємним елементом фактичних підстав позову (юридичним фактом), які суди попередніх інстанцій зобов`язані були дослідити для встановлення наявності чи відсутності складу цивільного правопорушення з боку держави.

Апеляційний суд, надавши оцінку тривалості та наслідкам розслідування у зазначеному кримінальному провадженні, не виходив за межі суми чи суті заявлених позовних вимог, а лише виконав свій процесуальний обов`язок щодо повного та всебічного дослідження доказів і підстав позову, визначених самим позивачем. Оскільки суд оцінював виключно ті обставини, на які посилався позивач у своїй заяві як на джерело своїх моральних страждань, жодного порушення принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу судом апеляційної інстанції у цій справі допущено не було.

Аргументи касаційної скарги ГУ НП у м. Києві про те, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не закрили провадження у справі, хоча позов фактично спрямований на оцінку обставин та доказів, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, Верховний Суд відхиляє оскільки вони зводяться до помилкового тлумачення заявником процесуальних підстав для закриття провадження у справі, передбачених статтею 255 ЦПК України, та правової природи інституту цивільно-правової відповідальності держави.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Предметом спору у цій справі є деліктне зобов`язання про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої діями службових осіб органу державної влади, яке підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства (стаття 19 ЦПК України). 

Змінюючи рішення суду першої інстанції у цій справі, апеляційний суд досліджував виключно цивільно-правові підстави відповідальності держави за статтею 1174 ЦК України - сам юридичний факт відкриття щодо позивача провадження № 12020100080003327 за заявою поліцейського, його річну тривалість, подальше закриття за відсутністю складу злочину та заподіяння цими фактами шкоди репутації адвоката. Така оцінка обставин є правомірною, необхідною для вирішення цивільного спору та не є підставою для закриття провадження у справі.

Доводи касаційної скарги ГУ НП у м. Києві про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 264/4263/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 359/4356/18, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц, від 04 липня 2023 року у справі № 757/10400/21, від 01 грудня 2021 року у справі № 308/14232/18, від 23 лютого 2022 року у справі № 646/5368/19, від 02 жовтня 2024 року у справі № 554/2588/23, а також доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 та у постановах Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 757/47970/16, від 20 грудня 2024 року у справі № 761/26091/23, від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17,є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів. 

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Посилання у касаційних скаргах ГУ НП у м. Києві та ОСОБА_1 на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини другої статті 78, частини другої статті 257 та пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України у подібних правовідносинах є безпідставними з огляду на те, що практика суду касаційної інстанції щодо питання застосування вказаних норм процесуального права є усталеною.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Аргументи касаційної скарги  ОСОБА_1 про те, що законодавством визначено лише мінімальну межу відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом без встановлення граничного ліміту, що не обмежує суд у праві визначити більшу суму компенсації на засадах розумності, виваженості та співмірності з урахуванням конкретних обставин справи й глибини страждань потерпілого, Верховний Суд вважає слушними, однак наголошує на тому, що визначення конкретного розміру компенсації, що перевищує законодавчий мінімум, є дискреційним повноваженням суду, яке реалізується на засадах розумності, виваженості та пропорційності. 

Установлюючи у цій справі розмір відшкодування позивачу моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн, суди попередніх інстанцій належно врахували конкретні обставини справи - статус позивача як адвоката, тривалість безпідставного кримінального переслідування (близько одного року) та глибину його моральних страждань. Такий розмір відшкодування є справедливою сатисфакцією, відповідає критеріям співмірності та не призводить до безпідставного збагачення позивача.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд фактично відмовився розглядати частину позовних вимог без постановлення ухвали про залишення позову без розгляду на підставі статті 257 ЦПК України, є безпідставними, оскільки вони ґрунтуються на помилковому розумінні позивачем процесуального законодавства та змісту оскаржуваних судових рішень. 

Апеляційний суд, у цій справі, змінюючи мотиви рішення суду першої інстанції, не відмовлявся від розгляду позовних вимог про відшкодування моральної та майнової шкоди і не залишав їх без розгляду у процесуальному сенсі, а вирішив спір по суті, відхиливши частину наведених позивачем підстав позову через їх недоведеність.

Доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 про те, що суди попередніх інстанційбезпідставно обмежили підстави для стягнення моральної шкоди виключно фактом відкриття стосовно позивача (який є адвокатом) кримінального провадження, залишивши поза юридичною відповідальністю Держави інші незаконні дії працівників поліції, які не увійшли до тексту обвинувального акта, зокрема: протиправне вилучення мобільного телефону, видалення з нього інформації, завідомо незаконне затримання в управлінні поліції упродовж шести годин, примусовий допит, а також пов`язане з цим порушення права на здійснення професійної діяльності, честі, гідності та ділової репутації, Верховний Суд відхиляє, з огляду на те, що вони зводяться до намагання заявника переоцінити обставини справи, яким апеляційний суд уже дав належну правову оцінку. 

Як правильно встановив суд апеляційної інстанції, обставини щодо протиправного затримання, вилучення майна та інших дій поліцейських є предметом розслідування в межах іншого кримінального провадження № 62020100000001442. Оскільки на момент розгляду цієї цивільної справи вину конкретних службових осіб у вчиненні цих дій у встановленому законом порядку не доведено, а судовий розгляд щодо них не завершено, суди попередніх інстанцій не мали правових підстав встановлювати протиправність таких дій у цивільному процесі та вираховувати їх як самостійні підстави для збільшення розміру моральної шкоди. Водночас визначений судами розмір компенсації у сумі 50 000,00 грн є справедливим та достатнім за ті порушення прав позивача, які є беззаперечно доведеними.

Посилання у касаційній скарзі  ОСОБА_1 на те, що суди першої та апеляційної інстанцій ненадали належної оцінки всім його аргументам та доводам, Верховний Суд також відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99). 

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що апеляційний суддопустив очевидну суперечливість у судовій практиці в межах одного суду, оскільки висновки в його оскаржуваній постанові повністю суперечать позиції іншої колегії суддів цього ж апеляційного суду у цій справі, яка раніше в ухвалі від 18 жовтня 2023 року наголосила на обов`язку розглядати цей цивільний позов по суті незважаючи на наявність кримінального провадження, є безпідставними з огляду на таке.

Аналіз змісту наявної у матеріалах справи постанови Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року (т.3 а. с. 124-129) свідчить про те, що цим судовим рішенням було скасовано ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України

Скасовуючи зазначену ухвалу, апеляційний суд дійшов висновку про те, що саме лише призначення підготовчого засідання у кримінальному провадженні № 62020100000001442 не є тотожним поняттю перебування аналогічного спору на розгляді суду, а тому залишення цивільного позову без розгляду на цій стадії є передчасним і обмежує право позивача на доступ до суду. Таким чином, судовим рішенням від 18 жовтня 2023 року справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, ГУ НП у м. Києві, Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями було направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду, тобто для вирішення спору по суті.

Вказівки апеляційного суду у наведеній постанові були повністю виконані, суди попередніх інстанцій не зупиняли й не закривали провадження, а провели повноцінний судовий розгляд деліктного спору та ухвалили рішення по суті, частково задовольнивши позов ОСОБА_1 . При цьому розгляд цієї справи по суті, на чому наполягав апеляційний суд у 2023 році, не означає обов`язку суду автоматично задовольнити всі без винятку аргументи позивача. 

Змінюючи мотиви рішення суду першої інстанції, апеляційний суд діяв виключно в межах розгляду справи по суті та правомірно зазначив, що цивільний суд не може перебирати на себе функції суду кримінальної юстиції та самостійно констатувати вину чи ознаки кримінальних правопорушень у діях конкретних осіб за відсутності вироку. 

Отже, жодної суперечливості між процесуальним обов`язком суду розглянути справу (визначеним у постанові від 18 жовтня 2023 року) та матеріально-правовою оцінкою доведеності окремих підстав позову (викладеною в оскаржуваній постанові) немає.

Інші наведені у касаційних скаргах доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції (у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанові суду апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявників з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції (у незміненій за результатом апеляційного перегляду частині) та оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 

Тож наведені в касаційних скаргах доводи у свій сукупності не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо часткового задоволення позову  ОСОБА_1 .

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції (у незміненій за результатом апеляційного перегляду частині) та оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.

Щодо заяви ГУ НП у м. Києві про поворот виконання постанови Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року

Відповідно до частини першої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Оскільки у справі, яка переглядається, Верховний Суд дійшов висновку про залишення оскаржуваних судових рішень без змін, то підстав для вирішення питання про поворот виконання постанови Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року та задоволення вимог заяви ГУ НП у м. Києві немає.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву Головного управління Національної поліції у м. Києві про поворот виконання постанови Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року залишити без задоволення.

Касаційні скарги Головного управління Національної поліції у м. Києві та ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року (у незміненій за результатом апеляційного перегляду частині) та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник  	
Судді:	І. Ю. Гулейков  	
	Г. В. Коломієць  	
	Р. А. Лідовець  	
	Ю. В. Черняк