КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД 	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 травня 2026 року Київ № 320/35967/25
Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Леонтович А.М., судді: Лисенко В.І., Терлецька О.О., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 
до Кабінету Міністрів України
треті особи: Державна служба з питань праці, Міністерство економіки України,
про визнання протиправною та нечинною постанови,
в с т а н о в и в:
І. Зміст позовних вимог
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державна служба з питань праці (третя особа 1), Міністерство економіки України (третя особа 2), в якому просив:
- визнати протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» від 12.01.2022 № 14.
II. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача
Позов обґрунтовано протиправністю постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» від 12.01.2022 № 14, оскільки позивач уважає, що під час прийняття оскаржуваної постанови відповідач підмінив поняття «ліквідації» та «реорганізації» юридичної особи публічного права, що у свою чергу спричинило порушення проведення процедури припинення територіальних органів Державної служби України з питань праці відповідно до норм чинного законодавства та порушення права на працю державних службовців, а саме - позивача. На переконання позивача, фактично відбулося злиття кількох державних органів в один й наділення цього новоутвореного (в результаті такого способу реорганізації) державного органу по суті тими самими владними повноваженнями, які мали ті органи, які злилися в один, що не свідчить про те, що припинені (шляхом злиття) державні органи ліквідовані інституційно. У такий спосіб вони набули нової «форми», але їх «сутність», яка виявляється у завданнях і функціях у визначеній сфері правовідносин, залишилися ті самі. Звідси й робиться висновок, що державний орган не ліквідований, а реорганізований, про що неодноразово наголошував Верховний Суд у свої постановах. Стверджує, що Кабінет Міністрів України приймаючи постанову «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» від 12.01.2022 № 14 про ліквідацію територіальних органів Держпраці та створення нових міжрегіональних управлінь, фактично передбачив реорганізацію територіальних органів Держпраці, проте юридично зазначив ліквідація. Отже, оскаржувана постанова Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» від 12.01.2022 № 14 дозволяє Державній службі України з питань праці та її територіальним органам поводитися неправомірно зі своїми працівниками, що є порушенням вимог законодавства.
Відповідач проти позову заперечував, надіслав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи тим, що під час прийняття спірних положень оскаржуваної постанови Уряд України діяв в межах, на підставі та у спосіб, що передбачені законодавством України, оскільки необхідність прийняття оскаржуваного нормативно-правового акта була обумовлена скороченням кількості територіальних управлінь разом із забезпеченням можливості реалізації повноважень інспекторів за міжрегіональним принципом вивільнити додаткові ресурси для збільшення ефективності роботи органу в цілому. На переконання відповідача, реалізація проєкту дасть можливість оптимізувати кількість адміністративного персоналу та зосередити ресурси на здійсненні безпосередніх функцій Держпраці з концентруванням інспекторського складу в залежності від оперативних завдань. Поширення повноважень новостворених управлінь на кілька адміністративно-територіальних одиниць підвищить їх ефективність. Стверджували дотримання процедури прийняття нормативно-правового акта та відсутність порушень вимог чинного законодавства у зв`язку з його ухваленням, а також заперечували порушення прав позивача цим актом, оскільки сама незгода позивача з умовами переведення його на посаду першого заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці з урахуванням наявності дисциплінарного провадження відносно нього є недостатнім доказом порушення прав позивача. За твердженням відповідача, доводи позовної заяви не підтверджують порушення Урядом України положень чинного законодавства при прийнятті оскаржуваної постанови, а зводяться виключно до наявності у позивача певних передчасних побоювань щодо його звільнення у разі закінчення дисциплінарного провадження Державною службою України з питань праці. 
Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої просив врахувати викладені ним аргументи під час розгляду справи, зокрема посилався на правові позиції Верховного Суду, які вважає такими, що в порушення частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не враховані Кабінетом Міністрів України під час прийняття оскаржуваної постанови. Зазначено, що наслідком протиправних рішень відповідача, є порушення прав державних службовців під час виконання державними органами відповідних постанов Кабінету Міністрів України та призводить до додаткових витрат бюджету України через незаконні звільнення державних службовців. Крім того, зазначено, що позивачу як державному службовцю та громадянину України не зрозуміла позиція Кабінету Міністрів України, як вищого органу у системі органів виконавчої влади, відносно предмета спору у цій справі. 
Крім того, позивач зазначив, що беручи до уваги постанову Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» № 14 від 12.01.2022, висновки Верховного Суду відносно постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» № 14 від 12.01.2022, положення частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Закон України «Про державну службу» виникають дві обставини, які впливають на його права, свободи та інтереси:
1. Виконання позивачем обов`язків голови комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області та здійснення заходів з ліквідації Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області є порушенням частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновків Верховного Суду відносно постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» № 14 від 12.01.2022, Закону України «Про державну службу» з подальшим притягненням його до відповідальності.
У процесі здійснення заходів з ліквідації проводиться звільнення державних службовців у зв`язку з ліквідацією територіального органу Держпраці.
Враховуючи сталу практику Верховного Суду та відповідні висновки стосовно постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» № 14 від 12.01.2022, накази про звільнення державних службовців у зв`язку з ліквідацією територіального органу Держпраці, суди скасовують.
Тобто, дії голови комісії з ліквідації стосовно звільнення працівників в процедурі ліквідації є незаконним звільненням.
Стаття 65 Закону України «Про державну службу» визначає, що підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.
2. Невиконання позивачем обов`язків голови комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області та нездійснення заходів з ліквідації Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, враховуючи частину п`яту статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки Верховного Суду відносно постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» № 14 від 12.01.2022 та Закон України «Про державну службу» сприймаються керівництвом Державної служби України з питань праці як невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень із застосуванням дисциплінарного стягнення (справа № 160/11172/25), (наказ Державної служби України з питань праці «Про порушення дисциплінарного провадження стосовно державного службовця ОСОБА_1» № 47-КТ-25а від 25.07.2025).
На переконання позивача, виконання або невиконання ним вимог постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» № 14 від 12.01.2022 до вирішення цієї справи по суті спричинить порушення тих чи інших норм чинного законодавства.
Від третьої особи - Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України (попереднє найменування - Міністерство економіки України) надійшли пояснення, відповідно до яких просили суд відмовити у задоволенні позову.
Від представника відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких просили відмовити у задоволенні позову.
Від позивача до суду надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких просив врахувати наведені аргументи під час розгляду справи.
Від третьої особи - Державної служби з питань праці надійшли пояснення, відповідно до яких просили суд відмовити у задоволенні позову.
Від позивача повторно до суду надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких просив врахувати їх під час розгляду справи.
III. Процесуальні дії суду у справі
Ухвалою суду від 17.07.2025 у задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалою суду від 17.07.2025 позовну заяву залишено без руху. 
Ухвалою суду від 08.09.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 07.10.2025.
Залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державну службу з питань праці та Міністерство економіки України.
Ухвалою суду від 07.10.2025, відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про проведення судових засідань в режимі відеоконференції.
07.10.2025 підготовче засідання знято з розгляду у зв`язку з відсутністю Інтернету, чергове засідання призначено на 13.11.2025.
Ухвалою суду від 09.10.2025 зобов`язано Кабінет Міністрів України, відповідно до статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України, опублікувати оголошення про визнання протиправною та нечинною постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» від 12.01.2025 № 14, у виданні, у якому цей акт був або мав бути офіційно оприлюднений.
13.11.2025 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 18.11.2025.
Ухвалою суду від 18.11.2025 закрито підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті у складі колегії трьох суддів на 17.12.2025.
17.12.2025 у судовому засіданні заслухавши пояснення представників сторін їх думку суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження. 
IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
Наказом Державної служби України з питань праці № 39-кт від 16.07.2018, позивача прийнято на посаду першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області. Із метою захисту держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації в період з 28.03.2022 по 17.09.2024, позивач проходив військову службу. За період проходження військової служби, у Головному управлінні Держпраці у Дніпропетровській області розпочато процес ліквідації на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 14 від 12.01.2022 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» та наказу Держпраці від 17.01.2022 № 29 «Про ліквідацію Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області». Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 № 14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці, у тому числі - Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області, та утворити юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, у тому числі - Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.
Наказом Державної служби України з питань праці «Про вихід на роботу ОСОБА_1» від 25.09.2024 № 77-кт визначено вважати ОСОБА_1 , першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області таким, що приступив до виконання своїх обов`язків у зв`язку із звільненням у запас з військової служби.
Наказом Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області «Про визначення робочих місць посадових осіб Головного управління» від 26.09.2024 № 974/ДН, позивачу було визначено робоче місце у службових приміщеннях за адресою: Україна, 49064, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Коксохімічна, 1.
Головою Державної служби України з питань праці 28.11.2024 винесено наказ № 199 «Про внесення змін до наказу Держпраці від 17.01.2022 № 29". Зокрема, зазначеним наказом визначено: «Призначити Головою комісії ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області».
Наказ «Про внесення змін до наказу Держпраці від 17.01.2022 № 29» № 199 від 28.11.2024 прийнято на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 № 14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці», відповідно до Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 (зі змінами), Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074 (зі змінами).
Значений наказ винесено на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 № 14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці».
Так, Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» від 12.01.2022 № 14 визначено: 
1. Ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1. 2. Утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 2.
2. Установлено, що:
1) територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною службою з питань праці після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань даних про міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворені згідно з пунктом 2 цієї постанови, затвердження положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій;
2) здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Державну службу з питань праці;
3) міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме:
Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці у Волинській області, Управління Держпраці у Закарпатській області, Головного управління Держпраці у Львівській області, Управління Держпраці у Рівненській області;
Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Управління Держпраці у Тернопільській області, Управління Держпраці у Чернівецькій області;
Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці у Житомирській області, Управління Держпраці у Хмельницькій області, Управління Держпраці у Вінницькій області;
Центральне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці у Чернігівській області, Головного управління Держпраці у Київській області, Управління Держпраці у Черкаській області;
Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці у Сумській області, Управління Держпраці у Полтавській області, Головного управління Держпраці у Харківській області;
Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці у Кіровоградській області, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, Головного управління Держпраці у Запорізькій області;
Південне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Головного управління Держпраці в Одеській області, Управління Держпраці у Миколаївській області, Головного управління Держпраці у Херсонській області.
4. Внесено до постанов Кабінету Міністрів України зміни, що додаються.
5. Державній службі з питань праці постановлено забезпечити передачу майна територіальних органів Державної служби з питань праці, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, міжрегіональним територіальним органам Державної служби з питань праці, утвореним згідно з пунктом 2 цієї постанови.
Додатком 1 до названої постанови затверджений перелік територіальних органів Державної служби з питань праці, що ліквідуються, а саме: Управління Держпраці у Вінницькій області; Управління Держпраці у Волинській області; Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області; Управління Держпраці у Житомирській області; Управління Держпраці у Закарпатській області; Головне управління Держпраці у Запорізькій області; Управління Держпраці в Івано-Франківській області; Головне управління Держпраці у Київській області; Управління Держпраці у Кіровоградській області; Головне управління Держпраці у Львівській області; Управління Держпраці у Миколаївській області; Головне управління Держпраці в Одеській області; Управління Держпраці у Полтавській області; Управління Держпраці у Рівненській області; Управління Держпраці у Сумській області; Управління Держпраці у Тернопільській області; Головне управління Держпраці у Харківській області; Головне управління Держпраці у Херсонській області; Управління Держпраці у Хмельницькій області; Управління Держпраці у Черкаській області; Управління Держпраці у Чернівецькій області; Управління Держпраці у Чернігівській області.
Крім того, Додатком 2 до оскаржуваної постанови затверджений перелік територіальних органів Державної служби з питань праці, що утворюються, а саме: Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці; Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці; Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці; Центральне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці; Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці; Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці; Південне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.
Вважаючи постанову відповідача протиправною та нечинною, позивач звернувся з позовом до суду.
V. Норми права, які застосував суд
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України відповідно до Конституції України визначає Закон України від 27.02.2014 № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» (далі - Закон № 794-VII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За нормами статті 1 Закону № 794-VII, Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади. 
Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.
За приписами частини другої статті 3 Закону № 794-VII, Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами першою, третьою статті 4 Закону № 794-VII передбачено, що Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. 
Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції України та цього Закону затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності, а також визначає порядок розроблення, виконання та моніторингу виконання програмних документів Кабінету Міністрів України.
Відповідно до статті 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Акти Кабінету Міністрів України підписує Прем`єр-міністр України.
Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.
Частинами другою, третьою статті 49 Закону № 794-VII, акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України. Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.
За правилами частин другої та третьої статті 50 Закону № 794-VII, проєкти актів Кабінету Міністрів України готуються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.
Проєкти актів Кабінету Міністрів України вносяться на розгляд Кабінету Міністрів України Секретаріатом Кабінету Міністрів України, міністерствами, центральними органами виконавчої влади (крім тих, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через відповідного члена Кабінету Міністрів України), державними колегіальними органами, місцевими державними адміністраціями.
VI. Оцінка суду
Постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950 затверджений Регламент Кабінету Міністрів України (далі - Регламент, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Пунктом 1 § 4 Регламенту передбачено, що Кабінет Міністрів планує свою роботу на основі та на виконання Програми діяльності Кабінету Міністрів, законів України, указів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, для чого, зокрема: розробляє та затверджує середньостроковий план дій Уряду (на трирічний період) і план пріоритетних дій Уряду (на період до одного року); розробляє та подає на розгляд Верховної Ради Бюджетну декларацію та проєкт Закону про Державний бюджет України на відповідний рік, проєкти загальнодержавних програм.
За правилами § 29 та 31 Регламенту, акти Кабінету Міністрів нормативного характеру видаються у формі постанов.
Постанови Кабінету Міністрів видаються з питань: затвердження положення, статуту, порядку, регламенту, правил, методики та в інших випадках, коли суспільні відносини потребують нормативно-правового врегулювання; затвердження, прийняття міжнародного договору або приєднання до нього.
Постанова Кабінету Міністрів набирає чинності з дня її офіційного опублікування, якщо інше не передбачено такою постановою, але не раніше дня її опублікування.
Постанови Кабінету Міністрів публікуються в офіційних виданнях - Офіційному віснику України та газеті «Урядовий кур`єр».
Пунктом 1 § 32 Регламенту передбачено, що проєкти актів Кабінету Міністрів готуються на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів, доручень Прем`єр-міністра, а також за ініціативою членів Кабінету Міністрів, центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій з дотриманням вимог цього Регламенту.
Пунктами 1, 2 та 5 § 33 Регламенту передбачено, що головним розробником проєкту акта Кабінету Міністрів є орган, який вносить проєкт акта до Кабінету Міністрів.
Розробниками проєктів актів Кабінету Міністрів є міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації відповідно до своєї компетенції.
Проект акта Кабінету Міністрів підлягає обов`язковому погодженню всіма заінтересованими органами, а також Мінфіном, Мінекономіки та Мінцифри.
Як установлено судом, проєкт постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 № 14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» розроблено Міністерством економіки України.
Як видно з пояснювальної записки до проєкту постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 № 14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці», проєкт акта розроблений з метою посилення інституційної спроможності реалізації завдань, покладених на Держпраці, юрисдикція яких буде поширюватися на територію кількох областей та ліквідації Головних управлінь (Управлінь) Держпраці в областях, юрисдикція яких поширюється на територію однієї області.
Обґрунтування необхідності прийняття акта є скорочення кількості територіальних управлінь разом із забезпеченням можливості реалізації повноважень інспекторів за міжрегіональним принципом вивільнити додаткові ресурси для збільшення ефективності роботи органу в цілому. Реалізація проєкту дасть можливість оптимізувати кількість адміністративного персоналу та зосередити ресурси на здійсненні безпосередніх функцій Держпраці з концентруванням інспекторського складу в залежності від оперативних завдань. Поширення повноважень новостворених управлінь на кілька адміністративно-територіальних одиниць підвищить їх ефективність.
Як убачається з пояснювальної записки до проєкту оскаржуваної постанови, проект акта погоджено без зауважень Міністерством цифрової трансформації України, Національним агентством України з питань державної служби, погоджений із зауваженнями Міністерством фінансів України.
Державна регуляторна служба України повідомила, що проєкт акта не містить норм регуляторного характеру.
Установлено, що з метою дотримання процедури прийняття постанови, проєкт акта надіслано до Національного агентства з питань запобігання корупції для визначення необхідності проведення антикорупційної експертизи листом Держпраці від 15.11.2021 № 7772/1/4.4-21. Національне агентства з питань запобігання корупції не інформувало розробника про проведення антикорупційної експертизи проєкту акта, висновок про проведення антикорупційної експертизи не надавався.
Міністерством юстиції України направлено висновок за результатами правової експертизи проєкту акта. Загальна підсумкова оцінка: відповідний із зауваженнями щодо недотримання вимог нермопроєктувальної техніки. 
Щодо недотримання нормопроєктувальної техніки, відповідач зазначив, що їх порушення повинно бути підставою для скасування нормативно-правового акта Уряду лише за умови, якщо останній за своєю суттю є незаконним та підлягав би скасуванню навіть за відсутності названої підстави, що також знайшло своє відображення у висновках Верховного Суду, викладених у постанові від 29.10.2018 у справі № 826/14749/16.
Організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України регулює Закон України від 17.03.2011 № 3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади» (далі - Закон № 3166-VI, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За нормами частини першої статті 1 Закону № 3166-VI, система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України.
Відповідно до частини другої статті 3 Закону № 3166-VI, організація, повноваження і порядок діяльності міністерств, інших центральних органів виконавчої влади визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України.
Згідно із частиною третьою статті 5 Закону № 3166-VI, утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень.
Із урахуванням наведених норм права, суд констатує, що ухвалюючи оскаржувану постанову, відповідач діяв в межах наданих йому повноважень. 
Натомість, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач звернув увагу суду про підміну відповідачем поняття «ліквідації» та «реорганізації» юридичної особи публічного права при ухваленні оскаржуваної постанови, що на його переконання, спричинило порушення проведення процедури припинення територіальних органів Державної служби України з питань праці відповідно до чинного законодавства та порушення права на працю державних службовців, із приводу чого суд зазначає таке.
Частиною першою статті 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Відповідно до статті 110 Цивільного кодексу України, юридична особа ліквідується: 1) за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами; 2) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи через допущені при її створенні порушення, які не можна усунути, за позовом учасника юридичної особи або відповідного органу державної влади; 3) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи в інших випадках, встановлених законом, - за позовом відповідного органу державної влади.
За нормами статті 105 Цивільного кодексу України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію. 
Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.
За положеннями статті 111 Цивільного кодексу України, з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи, суду або уповноваженого ними органу щодо ліквідації юридичної особи ліквідаційна комісія (ліквідатор) зобов`язана вжити всіх необхідних заходів щодо стягнення дебіторської заборгованості юридичної особи, що ліквідується, та письмово повідомити кожного з боржників про припинення юридичної особи в установлені цим Кодексом строки.
Ліквідаційна комісія (ліквідатор) заявляє вимоги та позови про стягнення заборгованості з боржників юридичної особи.
Ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо інвентаризації майна юридичної особи, що припиняється, а також майна її філій та представництв, дочірніх підприємств, господарських товариств, а також майна, що підтверджує її корпоративні права в інших юридичних особах, виявляє та вживає заходів щодо повернення майна, яке перебуває у третіх осіб.
При цьому варто зазначити, що державна реєстрація припинення юридичної особи в результаті ліквідації та реорганізації здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», що включає поетапність проведення державної реєстрації.
За приписами пункту 9-1 статті 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України утворює, реорганізовує та ліквідовує відповідно до закону міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, діючи в межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади.
Суд констатує, що ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі. Так, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.
Таким чином, для вирішення питання про те, що саме мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади.
Так, відповідно до пункту 1 оскаржуваної постанови від 12.01.2022 № 14, відповідач постановив ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1, а пунктом 2 названої постанови постановлено утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 2.
За положеннями пункту 3 оскаржуваної постанови, установлено, зокрема, що міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме, зокрема серед інших, Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці у Кіровоградській області, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, Головного управління Держпраці у Запорізькій області.
Згідно з пунктом 5 оскаржуваної постанови постановлено Державній службі з питань праці забезпечити передачу майна територіальних органів Державної служби з питань праці, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, міжрегіональним територіальним органам Державної служби з питань праці, утвореним згідно з пунктом 2 цієї постанови.
20.10.2011 Кабінетом Міністрів України ухвалено постанову № 1074, якою затверджений Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок № 1074), який згідно з пунктом 1 визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів 
Пунктам 2, 3, 4, 5, 6 Порядку № 1074 передбачено, що органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються або ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.
Пропозиція щодо утворення, реорганізації або ліквідації органу виконавчої влади вноситься Прем`єр-міністрові України членом Кабінету Міністрів України з урахуванням пріоритетів діяльності Кабінету Міністрів України, необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання їх повноважень та містить: у разі утворення органу виконавчої влади - обґрунтування щодо основних завдань та функцій такого органу, відповідні фінансово-економічні розрахунки з визначенням джерел покриття витрат, пов`язаних з його функціонуванням; у разі реорганізації органу виконавчої влади - обґрунтування щодо неможливості або недоцільності виконання відповідних завдань та функцій таким органом, визначення шляху реорганізації (злиття, приєднання, поділ, перетворення), а також відповідні фінансово-економічні розрахунки; у разі ліквідації органу виконавчої влади - обґрунтування щодо доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такого органу або передачі їх іншим органам виконавчої влади.
Орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади.
Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.
Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.
Відповідно до пункту 3 Положення про Головні управління (Управління) Державної служби з питань праці, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 27.03.2015 № 340 (далі - Положення № 340, у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного акта), основними завданнями Управління Держпраці є: 1) реалізація державної політики у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб; 2) здійснення комплексного управління охороною праці та промисловою безпекою на обласному рівні; 3) здійснення державного регулювання і контролю у сфері діяльності, пов`язаної з об`єктами підвищеної небезпеки; 4) організація та здійснення державного нагляду (контролю) у сфері функціонування ринку природного газу в частині підтримання належного технічного стану систем, вузлів і приладів обліку природного газу на об`єктах його видобутку та забезпечення безпечної і надійної експлуатації об`єктів Єдиної газотранспортної системи.
Згідно з пунктом 3 Положення про Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженого наказом Державної служби з питань праці від 23.09.2022 № 167, основними завданнями міжрегіонального управління є: реалізація державної правової політики у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб; здійснення комплексного управління охороною праці та промисловою безпекою на міжрегіональному рівні; здійснення державного нагляду і контролю у сфері діяльності, пов`язаної з об`єктами підвищеної небезпеки; організація та здійснення державного нагляду (контролю) у сфері функціонування ринку природного газу в частині підтримання належного технічного стану систем, вузлів і приладів обліку природного газу на об`єктах його видобутку та забезпечення безпечної і надійної експлуатації об`єктів Єдиної газотранспортної системи.
Як уже зазначалось, у відповідності до частини першої статті 5 Закону № 3166-VІ, міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-Міністра України. Крім того, утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюється з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також із урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень та функцій органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 3166-VI, територіальні органи центрального органу виконавчої влади утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на його утримання, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади, Кабінетом Міністрів України.
Керівники та заступники керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади відповідно до законодавства про державну службу.
Втім, частиною п`ятою статті 21 Закону № 794-VII, Кабінет Міністрів України затверджує граничну чисельність працівників міністерств та інших центральних органів виконавчої влади в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України для утримання органів виконавчої влади. 
Щодо порушення прав позивача оскаржуваною постановою, позивач посилався на те, що ним 12.02.2025 на адресу голови Державної служби України з питань праці було скеровано заяву про переведення позивача на посаду першого заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, що дозволило б йому долучитись до процесу реорганізації Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області з дотриманням вимог чинного законодавства та принципів державної служби. 
Однак, на свою електронну адресу позивачем 28.02.2025 отримано лист Державної служби України з питань праці «Про розгляд заяви» від 28.02.2025 № 349/1/9/.2-ЗВ-25, у якому за результатами розгляду заяви щодо переведення на посаду першого заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці було зазначено: «Разом з тим відповідно до наказу Держпраці від 21.02.2025 № 18-КЕ-25а «Про порушення дисциплінарного провадження стосовно державного службовця ОСОБА_1 » Держпраці стосовно позивача порушено дисциплінарне провадження. Наразі розгляд вказаної дисциплінарної справи триває.». 
За твердженнями позивача, його заява про переведення на посаду заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці не була задоволена, що на його переконання, свідчить про те, що у подальшому буде звільнено з посади першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області у зв`язку з ліквідацією державного органу - Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області. Натомість, у разі звільнення позивача з посади у зв`язку з ліквідацією державного органу, він змушений буде звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, у зв`язку з тим, що заходи, які відбуваються у Головному управлінні Держпраці у Дніпропетровській області на виконання оскаржуваної постанови відповідача, є реорганізацією державного органу, а не ліквідацією.
Із цього приводу суд зазначає, що не є предметом цього спору рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень у частині проходження позивачем публічної служби, у т.ч. й оскарження акта індивідуальної дії щодо порушення відносно позивача дисциплінарного провадження, тож наведені доводи позивача суд не бере до уваги як такі, що не свідчать про наявність підстав стверджувати незаконність оскаржуваної постанови, оцінку правомірності та відповідності дій відповідача під час ухвалення якої судом було надано вище. 
При цьому суд звертає увагу позивача, що основні права державних службовців, які стосуються сфери їхньої службової діяльності врегульовані нормами Закону України «Про державну службу», відповідно до частини першої статті 11 якого у разі порушення наданих цим Законом прав або виникнення перешкод у реалізації таких прав державний службовець у місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про це, може подати керівнику державної служби скаргу із зазначенням фактів порушення його прав або перешкод у їх реалізації. У скарзі державний службовець може вимагати від керівника державної служби утворення комісії для перевірки викладених у скарзі фактів.
Суд вкотре наголошує, що не є предметом цього спору рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень щодо проходження позивачем публічної служби, хоча підстави позову частково обґрунтовуються таким, зокрема незгодою позивача з його не переведенням до новоствореного міжрегіонального управління у зв`язку з порушенням відносно позивача дисциплінарного провадження. 
У той же час, у матеріалах справи відсутні докази порушення прав позивача на працю у зв`язку з ліквідацією юридичної особи публічного права - Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, відповідно до оскаржуваного нормативно-правового акта. 
Станом на день звернення з позовом до суду позивач був достеменно обізнаний про те, що питання щодо його переведення на посаду першого заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці не вирішене, оскільки триває дисциплінарне провадження. 
Так, на переконання позивача, як уже зазначалось, фактично оскаржуваним актом відбулась реорганізація державного органу, а не його ліквідація. 
Проте суд не погоджується з такими доводами позивача, про що вже зазначалось, та констатує, що зі змісту оскаржуваного наказу вбачається саме ліквідація, а не реорганізація юридичних осіб публічного права - територіальних органів Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1 до оскаржуваної постанови.
Враховуючи викладене, суд уважає, що у спірних правовідносинах відповідачем не порушено прав позивача, протилежного судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено. Також судом не встановлено невідповідності оскаржуваного акта вимогам чинного на момент його прийняття законодавства, а також не встановлено порушень визначеної законом компетенції органу, який його видав та процедури його прийняття, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог.
VII. Висновок суду
Згідно із частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, про відсутність підстав для задоволення позову.
VIІI. Розподіл судових витрат
Оскільки у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не надано доказів понесення судових витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, судові витрати присудженню не підлягають.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуючий суддя Леонтович А.М.

Судді: Лисенко В.І. 
Терлецька О.О.