Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710  	

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків 

27.04.2026 р. справа №520/5688/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом
 	ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)	
до 	ІНФОРМАЦІЯ_1 , (далі за текстом - Відповідач №1, суб`єкт владних повноважень, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації, РТЦКтаСП), ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі за текстом - Відповідач №2, ОТЦКтаСП)	
про	визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дїі, 	

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»; 2) зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 надати ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до якої не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають одного з батьків із числа осіб з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати, або якщо такі особи не можуть здійснювати належний догляд.
Аргументуючи ці вимоги, зазначав, що надав до органу військового управління усі необхідні документи для надання відстрочи від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період у зв”язку із доглядом за батьком. Наголошував, що вчинена суб”єктом владних повноважень відмова є протиправною.
Відповідач №1, ІНФОРМАЦІЯ_3 із поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що рішення комісії про відмову у наданні відстрочки прийняте відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Порядку №560, у межах повноважень і з дотриманням процедури, з огляду на те, що наявність у батька позивача дружини, яка не є військовозобов`язаною та відповідно до ст. 75 Сімейного кодексу України зобов`язана його утримувати, виключає можливість застосування підстави для відстрочки за відсутності належних доказів неможливості виконання нею такого обов`язку. При цьому сам факт інвалідності батька, пенсійного віку матері, попереднього надання відстрочок чи фактичного здійснення догляду не звільняє позивача від обов`язку підтвердити відсутність інших зобов`язаних осіб або неможливість виконання ними обов`язку у спосіб, визначений законом. Окрім того, 31.03.2026 позивачем була подана нова заява щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, за результатами розгляду якої було прийнято рішення про надання йому відстрочки.
Відповідач №2, ІНФОРМАЦІЯ_4 , був належно та завчасно сповіщений про розгляд справи, але обов`язку із подання відзиву на позов та доказів у спростування викладених у позові доводів не виконав.
Позов було отримано судом – 16.03.2026р. 
Рішення про прийняття позову до розгляду було прийнято – 17.03.2026р.
Відзив на позов від відповідача №1 було отримано – 31.03.2026р.
Клопотань про ознайомлення з матеріалами справи заявник не подавав.
Клопотань про існування наміру на подачу відповіді на відзив заявник не подавав.
Клопотань про усунення перешкод у реалізації наміру на подачу відповіді на відзив заявник не подавав.
Оскільки добуті судом докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, відомі учасникам спору і у даному конкретному випадку відсутні будь-які перешкоди у наданні доказів відносно таких відомостей, строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не заяви ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру, завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.
Тому суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_5 ; належить до громадянства України; документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 ; є сином громадянина України – ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) та громадянки України ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ).
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 20.11.1982р. укладено шлюб.
Згідно з довідкою МСЕК серії 12 ААА №009284 ОСОБА_2 має другу групу інвалідності з 19.08.2020р. безстроково.
До складу родини ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 )., окрім заявника, входить син – ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ), який є громадянином Російської Федерації.
Згідно з викладеними у позові доводами заявника, ним тричі було реалізовано право на відстрочку під час мобілізації, на особливий період з 12.11.2024р. по 07.02.2025р. згідно з довідкою від 12.11.2024р. №829, з 13.05.2025р. по 06.08.2025р. згідно з довідкою від 13.05.2025р. №741, з 15.08.2025р. по 05.11.2025р. згідно з довідкою від 15.08.2025р. №1281.
12.02.2026р. позивач звернувся до Центру надання адміністративних послу з письмовою заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» відповідно до Порядку подання через центри надання адміністративних послуг із використанням засобів Єдиного державного вебпорталу електронних послуг заяв про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560.
Згідно з повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_9 від 16.02.2026р. №158/418 протоколом від 16.02.2026р. №158 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні заявнику відстрочки під час мобілізації, на особливий період та повідомлено, що ОСОБА_1 підлягає призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на загальник підставах. Причина відмови: у батька інваліда є дружина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , не військовозобов`язана яка може здійснювати догляд.
Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 шлюб між чоловіком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано 19.03.2026р., про що складено відповідний актовий запис №99.
За викладеними у поясненнях відповідача твердженнями, 31.03.2026р. позивачем була подана нова заява щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, за результатами розгляду якої було прийнято рішення про надання йому відстрочки з 31.03.2026р. до 04.05.2026р. на підставі п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг».
Стверджуючи про протиправність відмови суб”єкта владних повноважень – Відповідача №1 у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» за зверненням від 12.02.2026р., заявник ініціював даний спір.
Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб”єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб”єктом владних повноважень.
Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Згідно з ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ст.23 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості.
За приписами ст.ст.17 і 65 Конституції України до згаданих вище обов`язків людини перед суспільством належить обов”язок з приводу захисту суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності України у спосіб відбуття військової служби відповідно до закону.
Таким законом є Закон України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу", згідно з п.3 ст.1 якого військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За змістом ч.9 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Відповідно до ч.10 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, зокрема, виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
З наведеного слідує, що до категорії військовозобов”язаних за загальним правилом належать усі громадяни України чоловічої статі, які підлягають взяттю на військовий облік безвідносно до факту фактичного знаходження на такому обліку (тобто громадянин, котрий підлягає військовому обліку, але з будь-яких причин не знаходиться на військовому обліку не втрачає статусу військовозобов”язаного).
Згідно з ч.3 ст.33 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний.
Отже, повноваженнями на ведення військового обліку відносно конкретного громадянина України чоловічої статі наділений виключно орган військового управління – територіальний центр комплектування та соціальної підтримки за офіційно зареєстрованою адресою місця проживання громадянина.
Наведене підтверджується змістом положень ч.3 ст.37 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу", де указано, що призовники, військовозобов`язані та резервісти після прибуття до нового місця проживання зобов`язані в семиденний строк стати на військовий облік.
Суд відмічає, що правила та механізми військового обліку деталізовані нормами Закону України від 16.03.2017р. №1951-VIII "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів", Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (затверджені постановою КМУ від 30.12.2022р. №1487; далі за текстом - Порядок №1487), Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (затверджено постановою КМУ від 23.02.2022р. №154; далі за текстом - Положення №154), Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (затверджений постановою КМУ від 16.05.2024р. №560; далі за текстом - Порядок №560), Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (затверджені постановою КМУ від 30.12.2022р. №1487; далі за текстом - Правила №1487).
Розглядаючи справу в аспекті обсягу та правової природи повноважень державних органів у справі виконання військового обов`язку, суд зважає на те, що відповідно до п.1 та п.3 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (затверджено постановою КМУ від 23.02.2022р. №154; далі за текстом – Положення №154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки у розмінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України і ст.ст.28, 58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №548-ХIV) є єдиноначальним суб”єктом владних повноважень.
Згідно з п.57 Порядку №560 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі: голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу); члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації) (далі за текстом - Комісія).
Тож, Комісія для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) згідно з п.57 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (затверджений постановою КМУ від 16.05.2024р. №560; далі за текстом – Порядок №560) та Постійно діюча комісія із встановлення факту здійснення особою постійного догляду при районних, міських держадміністраціях (військових адміністраціях), виконавчих органах сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад згідно з п.61 Порядку №560 є колегіальними державними органами - окремими суб"єктами владних повноважень, котрі наділені законодавцем окремим від райТЦКтаСП обсягом власної адміністративної компетенції.
Відповідно до п.58 Порядку №560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу (військовозобов`язані СБУ чи розвідувальних органів - голові Комісії в Центральному управлінні або регіональному органі СБУ чи відповідному розвідувальному органі) за місцем перебування на військовому обліку заяву за формою згідно з додатком 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5.
Під час подання заяви військовозобов`язаний пред`являє військово-обліковий документ (військово-обліковий документ в електронній формі). Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації в день її подання.
Пунктом 60 Порядку №560 визначено, що Комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. Орган державної влади, інший державний орган здійснює розгляд відповідного запиту протягом п`яти робочих днів з дати його отримання.
Підтвердження достовірності та/або перевірка відомостей, зазначених у заяві, здійснюються шляхом електронної інформаційної взаємодії Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів з іншими державними реєстрами або базами (банками) даних.
Комісія зобов`язана розглянути отримані заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи календарних днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом дня, наступного за днем отримання інформації на запити до органів державної влади, інших державних органів.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
У разі коли комісія надіслала відповідні запити до органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, строк розгляду заяви та документів, що підтверджують право військовозобов`язаного на відстрочку, не перевищує 15 календарних днів. У разі неотримання від органу державної влади, іншого державного органу відповіді на запит комісія не пізніше ніж на п`ятнадцятий день з дати реєстрації заяви приймає рішення на підставі поданих заявником документів. Про відсутність відповіді від органу державної влади, іншого державного органу на запит зазначається в протоколі.
Про прийняте комісією рішення заявникові повідомляється у спосіб, зазначений військовозобов`язаним у заяві про надання відстрочки, засобами телефонного, електронного або поштового зв`язку не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.
У разі позитивного рішення військовозобов`язаному видається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою згідно з додатком 6.
Про відмову у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляється письмово із зазначенням причини відмови за формою згідно з додатком 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
Відтак, повноваження з приводу прийняття рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період надані законом виключно Комісії як державний колегіальний орган, а не орган військового управління райТКЦтаСП.
Тож, відсутні правові підстави для обтяження райТЦКтаСП як єдиноначального органу військового управління обов”язком виконання повноважень Комісії як державного колегіального органу з приводу надання (або відмови у наданні) відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Суд відзначає, що п.60 Порядку №560 чітко указує, що до суду може бути оскаржено саме рішення Комісії, а не повідомлення органу військового управління за формою згідно з додатком №7 до Порядку №560.
Наведене додатково засвідчує відсутність підстав для визнання протиправним повідомлення відповідача №1 від 16.02.2026р. №158/418.
Продовжуючи розгляд справи, суд відзначає, що згідно з п.13 ч.1 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю.
Також суд відмічає, що положення п.13 ч.1 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" частково кореспондують положенням абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу", де указано, що військовослужбовці звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин на підставі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Однаковість приписів наведених норм права полягає у тому, що підставою для тимчасового увільнення від виконання військового обов”язку у спосіб особистого та безпосереднього проходження військової служби під час мобілізації та підставою для звільнення з військової служби є одна і та ж обставина - необхідність здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 27.02.2025р. у справі №380/16966/24 зміст абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" означає необхідність наявності сукупності таких умов: 1) Доведена необхідність постійного догляду за одним із батьків, який є особою з інвалідністю I або II групи; 2) Об`єктивна неможливість іншого члена сім`ї (першого або другого ступеня споріднення) здійснювати догляд через вагомі причини, зокрема проходження військової служби (відсутність іншої особи, спроможної реально забезпечити необхідний догляд в ситуації, що склалася), до того ж який не виявив бажання здійснювати такий догляд.
З урахуванням викладених вище міркувань суд вважає застосовним до спірних правовідносин лише висновок Верховного Суду про те, що має бути доведена необхідність постійного догляду за одним із батьків, який є особою з інвалідністю I або II групи.
Також суд вважає, що у контексті ст.ст.17, 65 Конституції України загадану законодавцем у положеннях п.13 ч.1 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" словоформу - "відсутність інших осіб" ("відсутність інших членів сім”ї") слід розуміти виключно або як фізичну відсутність таких осіб як на території України, так і поза межами території України (тобто за кордоном), або як фізичну відсутність у таких осіб змоги виконувати обов`язок з утримання власного родича унаслідок позбавлення волі чи інших нездоланних чи непереборних причин.
Розв`язуючи спір, суд зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували відсутність у межах спірних правовідносин інших осіб, які відповідно до закону зобов`язані здійснювати утримання та догляд за батьком позивача, або неможливість виконання такими особами відповідного обов`язку.
Зокрема, заявником не подано доказів того, що особа, яка на момент звернення перебувала у зареєстрованому шлюбі з батьком позивача (тобто матір позивача), є особою з інвалідністю I чи II групи, потребує постійного догляду, або з інших підстав не може здійснювати належний догляд за ним у розумінні п.13 ч.1 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
При цьому, застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спірних правовідносин, суд доходить до переконання про те, що використання законодавцем у п.2 ч.12 ст.26 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" та у абз.10 п.3 ч.12 ст.26 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" кваліфікуючої умови - "працездатна особа" та не використання законодавцем такої кваліфікуючої умови як - "працездатна особа" у п.13 ч.1 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", у абз.13 п.2 ч.12 ст.26 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу", абз.14 п.2 ч.12 ст.26 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" беззаперечно та неспростовно доводить той факт, що у межах спірних правовідносин працездатність або непрацездатність кровних членів сім”ї першого чи другого ступеня спорідненості не має жодного юридичного значення (тобто не є юридично значимим фактором, котрий відповідно до ч.2 ст.73 КАС України входить до предмету доказування у спорі).
Отже, у межах спірних правовідносин факту подання заявником до Комісії достатнього обсягу документів, котрі б поза розумним сумнівом доводили існування визначених у п.13 ч.1 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" правових підстав для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період судом з матеріалів справи не встановлено.
Будь-які попередні рішення Комісії з цього питання у даному конкретному випадку не мають жодного юридичного значення, адже не підтверджують саме існування правових підстав для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період у випадку звернення заявника у межах спірних правовідносин, а можуть лише доводити відмінності у змісті управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, зумовлених як обсягом матеріалів конкретного звернення зацікавленої особи, так і якістю виконання суб"єктом владних повноважень покладених законом завдань в частині обсягу дослідження юридично значимих факторів.
Таким чином, існування обставини, які б беззаперечно та неспростовно доводили наявність усіх передбачених законом умов для надання заявнику відстрочки від призову на військову службу станом на дату звернення - 12.02.2026р., судом не встановлено.
Розв"язуючи спір, суд додатково зазначає, що згідно з довідкою МСЕК серії 12 ААА №009284 ОСОБА_2 (батько заявника) має другу групу інвалідності з 19.08.2020р. безстроково.
12.02.2026р. позивач звернувся до ЦНАП з письмовою заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Згідно з повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_9 від 16.02.2026р. №158/418 протоколом від 16.02.2026р. №158 комісія ухвалила рішення про відмову у відстрочці під час мобілізації, на особливий період та повідомлено, що ОСОБА_1 підлягає призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на загальник підставах. Причина відмови: у батька інваліда є дружина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , не військовозобов`язана яка може здійснювати догляд.
Отже, за результатами розгляду заяви позивача від 12.02.2026 рішенням комісії, оформленим протоколом від 16.02.2026 №158, у наданні відстрочки було відмовлено правомірно, оскільки на момент звернення існувала інша особа, яка не є військовозобов`язаною та відповідно до закону зобов`язана утримувати особу з інвалідністю ІІ групи, батька заявника - дружина батька, що виключає застосування до заявника пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
У подальшому згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 шлюб між батьком заявника - ОСОБА_2 та матір`ю заявника - ОСОБА_3 було розірвано 19.03.2026р., про що складено відповідний актовий запис №99.
Отже, розірвання шлюбу між батьком позивача та його дружиною відбулося лише 19.03.2026р., тобто після подання первинної заяви, а тому не могло впливати на правомірність рішення, прийнятого станом на 16.02.2026р.
31.03.2026р. позивачем була подана нова заява щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, за результатами розгляду якої було прийнято рішення про надання йому відстрочки з 31.03.2026р. до 04.05.2026р. на підставі п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг».
Суд констатує, що за результатами повторного звернення від 31.03.2026р., за відсутності осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю), рішенням Комісії (а не райТЦКтаСП) позивачу було надано відстрочку від призову на військову службу, що свідчить про відсутність у заявника права на отримання повторної відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Таким чином, станом на час розгляду справи у позивача у межах спірних правовідносин відсутнє порушене право (інтерес) як об"єкт судового захисту у розумінні ч.1 ст.2 КАС України, оскільки право на відстрочку від призову на військову службу було реалізовано за новим зверненням після зміни фактичних обставин, а підстави для повторного захисту одного й того ж права за однаковий період часу - відсутні.
Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
Тому відповідність закону правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, яким на приватну особу покладено додатковий обов`язок у вигляді майнового/фінансового тягаря, зокрема, за критеріями: дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед відповідачем.
При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.
У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону була наведено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.
Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку суб”єктом владних повноважень - Відповідачем №1 за наслідками розгляду реально існуючого звернення заявника від 12.02.2026р. не було допущено порушення ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України (адже згадане звернення було розглянуто по суті іншим компетентним суб"єктом владних повноважень - Комісією, до якої позивач не висунув жодних вимог), а вчинене за цим зверненням управлінське волевиявлення Комісії відповідає обсягу та змісту матеріалів звернення заявника від 12.02.2026р., оскільки на момент його розгляду були наявні обставини, що виключали можливість надання позивачу відстрочки від призову на військову службу, а саме наявність іншої особи, яка не є військовозобов`язаною та відповідно до закону зобов`язана утримувати особу з інвалідністю.
Тож, позов заявника належить залишити без задоволення у зв”язку із відповідністю ч.2 ст.2 КАС України управлінського волевиявлення Комісії (а не райТЦКтаСП) у формі відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за зверненням від 12.02.2026р.
З наведених вище міркувань, відповідач №1 не може бути обтяжений обов"язком надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, адже ці повноваження належать не райТЦКтаСП, а Комісії, котра є окремим та незалежним державним колегіальним органом. 
У якості окремої, самостійної та достатньої підстави для залишення позову без задоволення суд сприймає обставину фактичного отримання заявником за рішенням Комісії за новим зверненням (з урахуванням зміни фактичних умов) відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та фізичної неможливості отримання згаданої відстрочки вдруге.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав належну оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права та оцінки обставин фактичної дійсності.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:
Позов - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що рішення суду підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко