ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року   Справа № 918/1245/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Хабарова М.В. ,  суддя Олексюк Г.Є. 

при секретарі судового засідання Кульчин Д.А.

представники учасників справи:
прокурор: не з`явився,
позивач: не з`явився;
відповідач: Власюк А.О.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача - Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Господарського суду Рівненської області від 24.02.2026 року (повне рішення складено 26.02.2026 року) у справі №918/1245/25 (суддя Торчинюк В.Г.)

за позовом Першого заступника керівника Вараської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Зарічненської селищної ради
до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»
про відшкодування шкоди, завданої навколишньому природному середовищу в розмірі 800147,32 грн.
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 24.02.2026 року у справі №918/1245/25 за позовом першого заступника керівника Вараської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Зарічненської селищної ради Вараського району до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення шкоди завданої навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної порубки дерев позовні вимоги задоволено. Судом вирішено стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь держави в особі Зарічненської селищної ради 800147,32 грн шкоди, завданої порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, а також на користь Рівненської обласної прокуратури понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 9601,77 грн. 
Вказане рішення мотивоване тим, що прокурором дотримано вимоги статті 53 ГПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру», а тому наявні підстави для представництва інтересів держави прокуратурою в суді. Місцевий господарський суд виснував, що відповідач, як постійний лісокористувач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконних вирубувань на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубування невстановленими особами, а відтак наявні підстави для стягнення з відповідача шкоди завданої природному середовищу в сумі 800147,32 грн.
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Рівненської області від 24.02.2026 року у справі №918/1245/25 за позовом Першого заступника керівника Вараської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Зарічненської селищної ради до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про відшкодування шкоди, завданої навколишньому природному середовищу в розмірі 800147,32 грн скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає наступне: саме по собі заподіяння шкоди лісу внаслідок настання обставин, що перелічені в частині 1 статті 86 Лісового кодексу України (однієї із яких є незаконна порубка) не є достатнім свідченням про протиправну бездіяльність лісокористувача, яка зумовлює підстави для стягнення з нього шкоди. 
Для розмежування правомірної поведінки постійного лісокористувача за відсутності затвердженого державним органом переліку протипожежних та інших заходів, вимоги щодо складання планів цих заходів від його бездіяльності в аспекті порушення обов`язку із збереження лісів, особа, яка звертається із позовом про стягнення шкоди має довести: а) які заходи повинен був зробити постійний лісокористувач, б) в чому полягає нездійснення цих заходів. Обов`язковою умовою для стягнення шкоди є встановлення причинно наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю та наслідками, які наступили. Відтак, на думку апелянта, саме по собі словосполучення «зобов`язаний охороняти» відносно території лісу не є конкретним обов`язком за порушення якого, особливо з урахуванням відсутності розробки центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства на виконання ч.2 ст.86 ЛК України переліку таких заходів, може наступати відповідальність за протиправну бездіяльність. 
Апелянт стверджує, що ДП «Ліси України» та його посадові особи своєчасно і в повному обсязі виконували всі завдання, які покладені на державне підприємство чинним законодавством. Прокурором не доведено, а судом першої інстанції не досліджено належним чином, які саме заходи (комплекс заходів) для забезпечення охорони і збереження лісового фонду від незаконної порубки даних дерев мав вжити відповідач та не обґрунтовано в чому саме полягала бездіяльність або неналежне виконання таких заходів. Відтак, судом першої інстанції не встановлено, а позивачем не доведено та не аргументовано наявність протиправної поведінки відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та шкодою.
Прокурором залишено поза доказуванням, а судом першої інстанції не досліджено, питання наявності у лісокористувача реальної можливості запобігти лісопорушенню (наявність відповідних ресурсів, можливість цілодобової охорони лісу, тощо). Апелянт вказує, що з моменту запровадження в Україні воєнного стану внаслідок російської агресії, він був позбавлений можливості застосовувати в своїй діяльності весь спектр заходів по охороні лісу, а саме таких як патрулювання наземне, патрулювання з використанням літаків, гвинтокрилів, безпілотних літальних апаратів з причин, незалежних від нього, в силу дії непереборної сили. Відповідач був позбавлений можливості забезпечувати збереження лісів у нічний час, внаслідок російської агресії, оскільки не наділений правом на порушення режиму комендантської години і був обмежений діяти у нічний час доби. Працівники лісу не мали реальної можливості виконати активні дії і запобігти тим самим злочинним наслідкам, зокрема і враховуючи конкретну обстановку, умови місця і часу, зміст обов`язків, покладених на осіб та їх суб`єктивних можливостей щодо виконання необхідних дій.
Окрім вищевказаного апелянт зазначає, що на момент розгляду справи в суді першої інстанції до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення та зареєстровано кримінальне провадження №12024180000000669 від 01.10.2024 року. Поряд з тим, в позовній заяві прокурором визначено підставу для стягнення шкоди у судовому порядку з відповідача, а саме: «на даний час у вказаному кримінальному провадженні досудове розслідування триває, жодній особі про підозру не повідомлено, збитки, завдані в сумі 800147,32 грн., не відшкодовано, що є підставою для їх стягнення у судовому порядку». За таких обставин, відповідальність органу досудового розслідування за невжиття належних заходів щодо відшукання винних осіб за вчинене правопорушення перекладається на постійного лісокористувача, однак, відповідач не наділений повноваженнями щодо проведення слідчих та розшукових дій. Виключно через не встановлення органом досудового розслідування осіб винних у незаконній рубці дерев прокурор вважає, що збитки завдані інтересам держави мають бути відшкодовані за рахунок постійного лісокористувача, стовідсотковим бенефіціаром якого є держава. На думку апелянта, зазначений механізм фактично нівелює завдання прокуратури щодо захисту інтересів держави, оскільки такий захист здійснюється за рахунок держави в особі ДП «Ліси України», є формальним і жодним чином не сприяє реальному відшкодуванню заподіяної шкоди, а також притягненню до відповідних видів відповідальності винних осіб. Поряд з цим, такий формальний спосіб захисту лише покладає на державу додаткові витрати у вигляді нераціональних затрат державного ресурсу та покладення на неї додаткових витрат у вигляді стягнення судового збору тощо. До того ж, варто зауважити, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №12024180000000669 від 01.10.2024 року, що має на меті встановити обставини кримінального правопорушення та виявити винну особу (осіб), ще триває, кримінальне провадження не закінчене, а особа (особи) яка вчинила кримінальне правопорушення - не встановлена. У зв`язку з цим, стягнення з відповідача шкоди, заподіяної незаконною рубкою лісу є неправомірною та такою, що суперечить принципу справедливості.
Щодо висновку експерта за результатами проведення судової інженерно екологічної експертизи №1200-Е від 01.04.2025 року, що складений Рівненським відділенням Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, апелянт зазначає, що вказаний висновок був поверхнево досліджений судом першої інстанції, оскільки проведення судової інженерно-екологічної експертизи відбувалося виключно на підставі матеріалів вказаного кримінального провадження, наданих правоохоронним органом, без здійснення натурного обстеження експертом місця можливого спричинення шкоди та перевірки фактичних відомостей на підставі яких було здійснено розрахунок, а відтак наявний у справі висновок експерта та його розрахунки не можуть вважатись належним та допустимим доказом. 
29.03.2026 року від Вараської окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції без змін. У відзиві прокуратура наголошує, що відповідно до положень Лісового кодексу України, на відповідача, як на постійного лісокористувача, покладено імперативний обов`язок щодо забезпечення охорони й захисту закріплених за ним лісових ділянок, що зумовлює виникнення цивільно-правової відповідальності за заподіяні державі збитки внаслідок незаконної порубки. Оскільки визначальним фактором є порушення встановлених правил ведення лісового господарства та незабезпечення належного контролю, факт вчинення правопорушення третіми особами не звільняє лісокористувача від обов`язку відшкодування шкоди, завданої внаслідок його бездіяльності. При цьому, як розмір шкоди, так і склад цивільного правопорушення є доведеним.
Таким чином, саме постійний лісокористувач - ДП «Ліси України» несе відповідальність у вигляді відшкодування збитків, завданих інтересам держави внаслідок незаконної порубки дерев третіми особами. При цьому, актом складеним за результатами здійснення заходу спрямованого на запобігання та виявлення адміністративних правопорушень від 27.09.2024 підтверджено факт виробки дерев.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи у складі: головуюча суддя Мамченко Ю.А., суддя Хабарова М.В., суддя Олексюк Г.Є.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.03.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Господарського суду Рівненської області від 24.02.2026 року у справі №918/1245/25.
В судовому засіданні у режимі відеоконференції представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги.
Представники Вараської окружної прокуратури та Зарічненської селищної ради в судове засідання не з`явились, про дату час, та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином. У відповідності до положень ч.12 ст.272 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення суду, зазначає наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, Вараською окружною прокуратурою у ході реалізації представницьких повноважень в порядку ст.131-1 Конституції України та ст.ст.23, 24 Закону України «Про прокуратуру» опрацьовано матеріали кримінального провадження №12024180000000669 від 01.10.2024 року за результатами чого виявлено невідшкодування збитків, завданих внаслідок порушення вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища.
За результатами вивчення матеріалів вказаного кримінального провадження №12024180000000669 з`ясовано, що 27.09.2024 року працівниками Державної екологічної інспекції Поліського округу», на земельній ділянці кварталу №28 Річицького лісництва Висоцького надлісництва, яка відноситься до заказника місцевого значення «Урочище Поличне» виявлено пні незаконно зрізаних дерев різних порід, в кількості 14 штук. Зокрема, Державною екологічною інспекцією Поліського округу на підставі наказу №593-ОД від 30.08.2024 року, в ході здійснення заходу, спрямованого на запобігання та виявлення адміністративних правопорушень виявлено факт виробки сироростучих дерев в кількості 14 штук на території загально зоологічного заказника місцевого значення «Урочище Поличне», який перебуває у віддані філії «Висоцьке лісове господарство» ДП «Ліси України» та розташований на території кварталів 28 та 29 Річицького лісництва. 
З метою встановлення, збитків завданих навколишньому природному середовищу, у кримінальному провадженні проведена судова інженерно-екологічна експертиза, для проведення якої експерту надано акт складений за результатами здійснення заходу від 27.09.2024 року, польова перелікова відомість, розрахунок шкоди.
Згідно висновку судової інженерно-екологічної експертизи №1200-Е від 01.04.2025 року встановлено, що розмір шкоди, внаслідок незаконної порубки 14 дерев різних порід в кварталі №28 Річицького лісництва Висоцького надлісництва становить 800147,32 грн. В рамках досудового розслідування кримінального провадження №12024180000000669 від 27.09.2024 року осіб, які вчинили незаконну порубку дерев, не встановлено. 
Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно зі статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
Відповідно до частин 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі №1-1/99 з урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Відповідно до ст.19 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі охорони навколишнього природного середовища віднесено, зокрема формування і використання місцевих фондів охорони навколишнього природного середовища у складі місцевих бюджетів.
Згідно із ст.6 Закону України «Про рослинний світ» органи місцевого самоврядування включено до переліку органів, що здійснюють державне управління у сфері охорони, використання та відтворення рослинного світу.
При цьому, відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.
За змістом пункту «б» ч.2 ст.47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» Автономної Республіки Крим та місцеві фонди охорони навколишнього природного середовища утворюються у складі бюджету Автономної Республіки Крим та відповідного місцевого бюджету за місцем заподіяння екологічної шкоди за рахунок: частини грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської та іншої діяльності, згідно з чинним законодавством.
Відповідно до п.7 ч.3 ст.29 Бюджетного кодексу України джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених п.1 ч.2 ст.67-1 цього Кодексу) є, зокрема: 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.
Згідно з п.4 ч.1 ст.69-1 Бюджетного кодексу України до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать, зокрема: 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до бюджетів місцевого самоврядування (крім бюджетів міст Києва та Севастополя) - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70 відсотків.
Як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, відбулося здійснення незаконної порубки 14 дерев різних порід в кварталі №28 Річицького лісництва Висоцького надлісництва, тому збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів, у відповідності зі ст.47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст.69-1 Бюджетного кодексу України підлягають стягненню та зарахуванню до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища міських рад, на території яких вчинено правопорушення, для подальшого перерозподілу у автоматичному режимі між бюджетами відповідних рівнів. Отже, в спірних правовідносинах Зарічненська селищна рада є органом, до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища якого мають стягуватися збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів в її адміністративно-територіальних межах.
Так, на виконання вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» листом №52/1-187вих-25 від 11.11.2025 року прокурором попередньо до звернення до суду повідомлено Зарічненську селищну раду про наявність шкоди, завданої державі внаслідок порушення вимог природоохоронного законодавства в сумі 800147,32 грн. Згідно відповіді Зарічненської селищної ради Вараського району №310 від 01.12.2025 року, останньою не вживалися та не планувались вживатись заходи щодо стягнення шкоди, заподіяної внаслідок незаконного вирубування дерев. В подальшому на виконання ст.23 Закону України «Про прокуратури» листом від 26.12.2025 року прокуратурою повідомлено Зарічненську селищну раду про наявність підстав для представництва інтересів держави шляхом скерування до Господарського суду Рівненської області позову про стягнення шкоди на користь органу місцевого самоврядування.
Отже, бездіяльність Зарічненської селищної ради Вараського району щодо звернення до суду з відповідним позовом свідчить про нездійснення органом місцевого самоврядування захисту інтересів держави в сфері охорони навколишнього природного середовища та є підставою для представництва прокуратурою в суді інтересів держави в особі Зарічненської селищної ради.
Наявність підстав для звернення до суду із позовами про стягнення шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону довкілля передбачена підпунктом «б» ст.47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища». Оскільки здійснення самовільних рубок були здійснені у кварталі 28-29 Річинського лісництва, що знаходяться на території позивача (Зарічненської селищної ради), тому збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів, у відповідності зі ст.47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст.69-1 Бюджетного кодексу України підлягають стягненню та зарахуванню до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища міських рад, на території яких вчинено правопорушення, для подальшого перерозподілу у автоматичному режимі між бюджетами відповідних рівнів.
Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що, звертаючись до суду з даним позовом, прокурор відповідно до вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та ст.53 Господарського процесуального кодексу України визначив у чому саме полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, прокурором дотримано вимоги статті 53 ГПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру», а тому наявні підстави для представництва інтересів держави прокуратурою в суді.
Щодо суті спору про стягнення шкоди в розмірі 800147,32 грн колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне:
Наказом №623 від 04.10.2021 року «Про припинення Державного підприємства «Зарічненське лісове господарство» та затвердження складу комісії з припинення», припинено Державне підприємство «Зарічненське лісове господарство» шляхом реорганізації, а саме приєднання до Державного підприємства «Висоцьке лісове господарство».
Державне підприємство «Висоцьке лісове господарство» в силу правонаступництва Державного підприємства «Зарічненський лісгосп» набуло право постійного користування його землями.
Відповідно до наказу Державного підприємства «Ліси України» від 18.10.2024 року №1904 «Про припинення філії «Висоцьке лісове господарство» Державного підприємства «Ліси України» вирішено припинити філію «Висоцьке лісове господарство» Державного підприємства «Ліси України» шляхом її закриття.
Наказом Державного підприємства «Ліси України» від 30.09.2024 року №1665 «Про створення філії «Поліський лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» створено філію «Поліський лісовий офіс» Державного підприємства «Ліси України».
31.12.2024 року наказом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» №2338 затверджено передавальний акт активів та пасивів на балансових та позабалансових рахунках, матеріалів лісовпорядкування та документів, які підтверджують речові права на земельні ділянки, нерухоме майно та інше по філіях, що координуються Поліським лісовим офісом, в тому числі і філії «Висоцьке лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».
Отже, в результаті реорганізації філії «Висоцьке лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», усі майнові та немайнові права, інтереси та обов`язки перейшли до правонаступника - філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».
Наказом Державного підприємства «Ліси України» №206 від 24.01.2025 року затверджено організацію території земель філії «Поліський лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» площею 1341272,6745 га, що передані до державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», в тому числі від державного підприємства «Висоцьке лісове господарство» передавальним актом від 09.01.2023 року, затвердженим наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 09.01.2023 року №71.
Відповідно до положень ст.104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Філія «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», заснована на державній власності та являється відокремленим підрозділом юридичної особи згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Судом встановлено, що згідно матеріалів лісовпорядкування, територія кварталу 28-29, в межах якого виявлено факти незаконної порубки дерев, перебуває в адміністративно-територіальних межах Зарічненської селищної територіальної громади.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження №12024180000000669 встановлено, що 27.09.2024 року працівниками Державної екологічної інспекції «Поліського округу», на земельній ділянці кварталу №28 Річицького лісництва Висоцького надлісництва, яка відноситься до заказника місцевого значення «Урочище Поличне» виявлено пні незаконно зрізаних дерев різних порід, в кількості 14 штук. 
Державною екологічною інспекцією Поліського округу на підставі наказу №593-ОД від 30.09.2024 року, в ході здійснення заходу, спрямованого на запобігання та виявлення адміністративних правопорушень виявлено факт вирубки сироростучих дерев в кількості 14 штук на території загально зоологічного заказника місцевого значення «Урочище Поличне», який перебуває у віддані філії «Висоцьке лісове господарство» Державного підприємства «Ліси України» та розташований на території кварталів 28 та 29 Річицького лісництва. 
З метою встановлення, збитків завданих навколишньому природному середовищу, у кримінальному провадженні проведена судова інженерно-екологічна експертиза, для проведення якої експерту надано акт складений за результатами здійснення заходу від 27.09.2024 року, польова перелікова відомість, розрахунок шкоди.
Згідно висновку судової інженерно-екологічної експертизи №1200-Е від 01.04.2025 року встановлено, що розмір шкоди, внаслідок незаконної порубки 14 дерев різних порід в кварталі №28 Річицького лісництва Висоцького надлісництва становить 800147,32 грн.
В рамках досудового розслідування кримінального провадження №12024180000000669 від 01.10.2024 року осіб, які вчинили незаконну порубку дерев, не встановлено.
Прокурор вказує, що на момент звернення з позовною заявою збитки, завдані в сумі 800147,32 коп., не відшкодовано, що стало підставою звернення до суду для їх стягнення у судовому порядку.
Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
За змістом статті 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що до способів захисту прав і законних інтересів віднесено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю. Права і обов`язки, що склалися між сторонами спору, виникли з позадоговірного зобов`язання.
Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). 
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідна наявність повного складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки особи; шкоди (збитків); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла збитки.
Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Під шкодою слід розуміти, зокрема, зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Причинний зв`язок, як елемент складу цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а отже, доведенню підлягає факт того, що його протиправні дії є причиною, а шкода - наслідком такої протиправної поведінки.
Відповідно, суди, розглядаючи спори про стягнення шкоди (збитків), мають встановлювати обставини щодо наявності всіх елементів складу правопорушення у їх сукупності.
Разом з тим, у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди.
Отже, при зверненні з позовом про стягнення шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та їх розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а боржник зі свого боку має доводити відсутність своєї вини у заподіянні шкоди. Відсутність хоча б одного із перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.
При цьому господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №920/715/17).
Відносини, які стосуються володіння, користування та розпорядження лісами і спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства (лісові відносини) регулюються, зокрема, ЛК України.
У свою чергу, правові, економічні та соціальні основи організації охорони навколишнього природного середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь визначає Закон України «Про охорону навколишнього природного середовища».
За ст.5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.
Частиною 1 ст.40 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог.
Відповідно до положень ст.1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.
Відповідно до ст.16, ч.1 ст.17 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
Права та обов`язки постійних лісокористувачів визначає стаття 19 Лісового кодексу України, відповідно до якої постійні лісокористувачі зобов`язані: забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення; вести первинний облік лісів; дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель; забезпечувати охорону типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, рослинних угруповань, сприяти формуванню екологічної мережі відповідно до природоохоронного законодавства.
Статтею 63 Лісового кодексу України передбачено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 64 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.
Частиною 1 статтею 86 Лісового кодексу України, організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб.
У відповідності до частини 5 статті 86 Лісового кодексу України, забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.
Статтею 90 Лісового кодексу України, основними завданнями державної лісової охорони є: здійснення державного контролю за додержанням лісового законодавства; забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу.
Отже, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на, зокрема постійних лісокористувачів.
Відповідно до статті 105 Лісового кодексу України порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону. Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у, зокрема незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників.
Статтею 107 Лісового кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
Відповідно до статті 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.
Згідно зі статтею 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.
Таким чином, порубка дерев визнається незаконною, якщо вчинена: без відповідного дозволу; за дозволом, виданим із порушенням чинного законодавства; до початку чи після закінчення установлених у дозволі строків; не на призначених ділянках чи понад установлену кількість; не тих порід дерев, які визначені в дозволі; порід, вирубку яких заборонено.
Частиною 2 статті 40 Закону України «Про рослинний світ» також унормовано, що відповідальність за порушення законодавства про рослинний світ несуть особи, винні у протиправному знищенні або пошкодженні об`єктів рослинного світу.
Здійснюючи аналіз вказаних вище норм права, Верховний Суд неодноразово висновував, що порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу. Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами (див., зокрема постанови Верховного Суду від 18.05.2023 року у справі №914/669/22, від 09.08.2018 року у справі №909/976/17, від 12.09.2024 року у справі №907/181/22, від 28.09.2023 року у справі №927/32/23, від 27.03.2018 року у справі №909/1111/16, від 20.08.2018 року у справі №920/1293/16, від 23.08.2018 року у справі №917/1261/17, від 19.09.2018 року у справі №925/382/17, від 09.12.2019 року у справі №906/133/18, від 20.02.2020 року у справі № 920/1106/17 та інші).
Отже, у випадку порушення вимог щодо організації охорони і захисту лісів, відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, до того ж, підприємства, установи, організації зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України. Для покладення на постійного лісокористувача обов`язку з відшкодування шкоди, завданої навколишньому природному середовищу через незабезпечення охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, першочерговим є з`ясування обставини щодо встановлення факту порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, тобто у даному випадку, здійснення незаконної порубки дерев.
Суд виходить з того, що відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди.
У розгляді даного питання колегія суддів звертається до висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постанові від 12.09.2024 року у справі №907/181/22, де вказано, що господарський суд, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, виходить з презумпції вини правопорушника.
Зважаючи на предмет доведення прокуратурою в позовній заяві обставин відшкодування збитків та заперечення відповідача, щодо відсутності доказів, які б вказували саме на протиправність поведінки відповідача, суд досліджуючи наявні в матеріалах справи докази, щодо складу цивільного правопорушення зазначає наступне.
Протиправна поведінка - це протиправне, шкідливе діяння фізичної або юридичної особи, що тягне застосування правовідновлюючих заходів.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Протиправна поведінка найчастіше виражається в активних діях, які спричинили збитки в майновій сфері особи чи немайнових відносинах. Водночас, поведінка заподіювача шкоди може полягати не тільки в його активних діях, а й у бездіяльності. Бездіяльність визнається протиправною, якщо особа, яка зобов`язана вчинити певні дії, свідомо їх не виконує. 
Бездіяльність - це пасивна поведінка особи, яка проявилася в невиконанні нею дій, які вона повинна та могла в даній ситуації здійснити.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (наслідки об`єктивно походять від певної дії чи бездіяльності).
Судом у даній справі встановлено:
- відповідач є постійним лісокористувачем лісових ділянок Річицького лісництва квартал 28, 29 площею 219 га; окрім цього, ДП «Зарічненський лісгосп» (правовнаступником якого є ДП «Висоцьке лісове господарство») підписано Охоронне зобов`язання №39 ЗМЗ від 10.09.2007 року щодо забезпечення режиму охорони та збереження загальнозоологічного заказника місцевого значення урочище «Поличне» в межах Річицького лісництва квартал 28, 29 площею 219 га; тобто обов`язок по охороні лісів від незаконних рубок та обов`язок дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів покладено саме на відповідача;
- Державною екологічною інспекцією Поліського округу на підставі наказу №593-ОД від 30.08.2024 року, в ході здійснення заходу, спрямованого на запобігання та виявлення адміністративних правопорушень виявлено факт вирубки сироростучих дерев в кількості 14 штук на території загальнозоологічного заказника місцевого значення «Урочище Поличне», який перебуває у віддані філії «Висоцьке лісове господарство» ДП «Ліси України» та розташований на території кварталів 28 та 29 Річицького лісництва;
- докази, що вказані дерева були відведені в законному порядку в рубку в матеріалах справи відсутні;
- згідно з Розрахунком розміру шкоди здійсненим Державною екологічної інспекцією Поліського округу, розмір шкоди заподіяної навколишньому природному середовищу незаконною вирубкою сироростучих дерев в кількості 14 штук на території загальнозоологічного заказника місцевого значення «Урочище Поличне», який перебуває у віддані філії «Висоцьке лісове господарство» ДП «Ліси України» та розташований на території кварталів 28 та 29 Річицького лісництва становить 800147,32 грн;
- розмір завданої шкоди також підтверджується висновком судової інженерно-екологічної експертизи від 01.04.2025 року №1200-Е, проведеної у кримінальному провадженні №12024180000000669 від 01.10.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст. 3611 , ч.4 ст.246 КК України.
Вказані обставини підтверджують доказами, які наявні у матеріалах справи.
Відповідно до норм вищевказаного законодавства та положення ст.ст.105, 107 Лісового кодексу України, ст.ст. 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», суд зазначає, що відповідач (правонаступник) допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубки невстановленими особами 14 дерев різних порід.
Суд акцентує увагу, що обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладається на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев.
Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності.
З огляду на вищевказане судом апеляційної інстанції відхиляються доводи відповідача щодо відсутності у працівників апелянта реальної можливості виконати активні дії і запобігти злочинним наслідкам, зокрема і враховуючи конкретну обстановку, умови місця і часу, зміст обов`язків, покладених на осіб та їх суб`єктивних можливостей щодо виконання необхідних дій, оскільки організація режиму охорони та збереження лісового фонду є його обов`язком, встановленим чинним законодавством. 
Відповідач, як постійний лісокористувач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконного вирубування на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубки 14 дерев різних порід в кварталі №28 Річицького лісництва Висоцького надлісництва, яка відноситься до заказника місцевого значення «Урочище Поличне».
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що усвідомлюючи свої дії відповідач неправомірно не здійснив належних заходів для збереження лісонасаджень, на земельних ділянках постійним користувачем яких він є. Вказане свідчить про наявність як вини відповідача, так і протиправної поведінки.
Судом встановлено, що розмір шкоди заподіяної порушенням законодавства внаслідок незаконної порубки дерев здійснено відповідно до розрахунків, здійснених Держекоінспекцією та відповідно до висновку судової інженерно-екологічної експертизи, яка підготовлена у межах кримінального провадження атестованим судовим експертом, який був попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а самі висновки відповідають положенням 98 ГПК України, що не спростовано відповідачем у встановленому законом порядку.
Колегія суддів, ураховуючи нормативно-правове регулювання спірних правовідносин, з огляду на встановлені обставини справи, відзначає, що за загальними правилами розподілу обов`язку доказування, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (стаття 74 ГПК України).
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).
Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Обставина, про яку стверджує сторона, підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі №902/761/18, від 04.12.2019 року у справі №917/2101/17, від 08.11.2023 року у справі №16/137б/83б/22б (910/12422/20). Аналогічний стандарт доказування застосувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів, надавши оцінку всім наявним у справі доказам відповідно до статті 86 ГПК України, встановила, що відповідач як постійний лісокористувач не забезпечив збереження непризначених для порубки дерев, а допустив їх самовільну порубку на підпорядкованій йому території, тобто не запобіг порушенням законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів і не вжив відповідних заходів щодо їх усунення. Отже, судом встановлено наявність складу правопорушення: (1) незаконної порубки дерев на відомчій відповідачу території, що свідчить про протиправність поведінки постійного лісокористувача; (2) шкоди, розмір якої доказово підтверджено; (3) причинно-наслідкового зв`язку шкоди з протиправною поведінкою відповідача, адже заподіяння збитків зумовлено невиконання ним обов`язку щодо здійснення заходів з охорони лісів від незаконних рубок.
З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність складу цивільного правопорушення у діях лісокористувача щодо незабезпечення ним охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допущення самовільної вирубки лісу та наявності підстав для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності.
Разом з тим, відповідачем не доведено відсутності своєї вини, яка полягає у бездіяльності щодо збереження лісових насаджень, що призвело до заподіяння шкоди у вигляді незаконної порубки дерев. Fльтернативного розрахунку розміру збитків відповідач не надав.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що звертаючись із позовом Прокурор правомірно визначив факт заподіяння шкоди та її розмір.
Причинний зв`язок полягає у тому, що внаслідок протиправної винної поведінки відповідача, яка полягає у нездійсненні комплексу заходів щодо збереження лісу на земельних ділянках, які перебувають у його постійному користування державі завдано збитків.
За вказаних обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач, як постійний лісокористувач, не забезпечив належну охорону і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допустивши незаконну порубку дерев, чим заподіяно матеріальну шкоду лісу (навколишньому природному середовищу), яка становить в загальному розмірі 800147,32 грн.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставини рішення Господарського суду Рівненської області від 24.02.2026 року у справі №918/1245/25 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» - без задоволення.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст.34, 86, 232, 233, 240, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Господарського суду Рівненської області від 24.02.2026 року у справі №918/1245/25 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
2. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.
3. Матеріали справи №918/1245/25 повернути до господарського суду Рівненської області.

Повна постанова складена "01" травня 2026 р.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А. 

Суддя   Хабарова М.В. 

Суддя   Олексюк Г.Є.