Справа № 405/7290/25
2/405/2530/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2026 Подільський районний суд м. Кропивницького в складі:
головуючої судді – Шевченко І.М.
з участю секретаря – Мишевець Т.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Сьора Оксана Миколаївна до Кропивницької окружної прокуратури, Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області, Кіровоградської обласної прокуратури про зняття арешту з нерухомого майна,- 
ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2025 року позивачі ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Сьора О.М., за допомогою підсистеми «Електронний суд» звернулися в суд з позовом до Кропивницької окружної прокуратури, Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області про зняття арешту з нерухомого майна.
Позов обгрунтовують тим, що вироком нарсуду Ленінського району м. Кіровограда від 15.01.1982 року у справі № 1-38/1982 ОСОБА_3 (їхню матір) визнано винною за ст. 84 ч. 3 та ст. 172 УК УССР та призначено покарання, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, 3 роки позбавлення волі з конфіскацією всього майна, належного їй на праві приватної власності із забороною займати посади, пов`язані з утриманням, зберіганням та розпорядженням матеріальними цінностями строком на 5 років. Вирок набрав законної сили 25.01.1982 року. Рішенням нарсуду Ленінського району м. Кіровограда від 23.04.1982 року у справі №2-468/1982 шлюб, зареєстрований 02.02.1965 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (їхніми батьками) – розірвано. Рішенням нарсуду Ленінського району м. Кіровограда від 16.06.1982 року у справі № 2-669/1982 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виключення майна із акту опису задоволено частково: виділено в натурі ОСОБА_4 в житловому будинку номер АДРЕСА_1 кімнати площею 10,3 м?, 1-7 площею 11,70 м?, 1-2 площею 11 м?, коридор площею 7,40 м?, приміщення 1-3 та 1-2 в сараї, що складає 57/100 частин дому виключено їх із акту опису від 10 березня 1982 року; виключено з акту опису від 10 березня 1982 року телевізор "Крим" та автомобіль Запорожець; в акті опису від 10 березня 1982 року залишити 43/100 частини будинку номер АДРЕСА_1 , що складається з кімнат 1-5 площею 16,10 м?, 1-4 площею 11,60 м?, 1-3 площею 10,1 м?, приміщення в сараї, холодильник "Донбас". Рішення суду набрало законної сили 29.06.1982 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня мати, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько. Після смерті батька відкрилася спадщина, та з метою реалізації права на спадщину вони звернулися до нотаріуса, однак оформити своє спадкове майно не мають можливості, так як на вказану земельну ділянку накладено обтяження: заборона на нерухоме майно, підстава – повідомлення б.н. від 02.12.1981 року Прокуратура м. Кіровограда. Виходячи з викладеного вище, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно, порушується право позивачів на отримання спадщини, внаслідок чого вони позбавлені змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися спадковим майном, а підстави для продовження обтяження на майно відсутні, тому їх право підлягає судовому захисту у заявлений ними спосіб шляхом зняття арешту з майна.
Ухвалою судді від 27.11.2025 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження.
05.03.2026 року судом, за клопотанням представника позивачів було залучено до участі у справі в якості співвідповідача Кіровоградську обласну прокуратуру.
23.03.2026 року від представника Кропивницької окружної прокуратури надійшов відзив на позов, в якому зазначено наступне. Позивачі оскаржують арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. Зокрема, абз. 4 ст. 29 КПК України в зазначеній редакції визначає, що в кримінальній справі про злочин, за який може бути застосована додаткова міра покарання у вигляді конфіскації майна, орган дізнання, слідчий, прокурор і суд зобов`язані вжити заходів до забезпечення можливої конфіскації майна обвинуваченого. Окрім того, санкцією ч. З ст. 84 КК УРСР (в редакції 1960 року), передбачено покарання із застосуванням конфіскації майна відносно засудженого, що в свою чергу встановлює законність накладення арешту на майно обвинуваченої ОСОБА_3 . Згідно резолютивної частини вироку нарсуду Ленінського району м. Кіровограда від 15.01.1982, ОСОБА_3 засуджено до покарання, пов`язаного із позбавленням волі терміном на три роки, з конфіскацією всього майна, належного їй на праві власності. При цьому згідно з п. 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року, запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 126 КПК України (в редакції 1960 року), накладення арешту на майно скасовується коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Суд, за правилами КПК 1960 року, має повноваження скасувати арешт майна відповідно до ст. 248 КПК України при закритті справи, та відповідно до ст. 324 КПК України при постановленні вироку. Кіровоградська обласна прокуратура законодавчо не наділена повноваженнями щодо скасування накладеного арешту на майно. Враховуючи вищевказане, просила відмовити в задоволенні позовних вимог.
Ухвалою суду від 26.03.2026 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до судового розгляду.
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату та час проведення розгляду справи повідомлялись належним чином.
05.05.2026 року представник позивачів – адвокат Сьора О.М. подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.
05.05.2026 року прокурор Кропивницької окружної прокуратури Літвін А.Ю. подала заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі, та вказала, що позиція щодо заявлених позовних вимог викладена у відзиві.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що вироком нарсуду Ленінського району м. Кіровограда від 15.01.1982 року у справі № 1-38/1982 ОСОБА_3 визнано винною за ст. 84 ч. 3 та ст. 172 УК УССР та призначено покарання, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, 3 роки позбавлення волі з конфіскацією всього майна, належного їй на праві приватної власності із забороною займати посади, пов`язані з утриманням, зберіганням та розпорядженням матеріальними цінностями строком на 5 років. Вирок набрав законної сили 25.01.1982 року (а.с. 19-20).
Рішенням нарсуду Ленінського району м. Кіровограда від 23.04.1982 року у справі № 2-468/1982 шлюб, зареєстрований 02.02.1965 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано, вирішено стягувати із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/3 від всіх видів заробітку на утримання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 – до досягнення ними повноліття. Рішення набрало законної сили 04.05.1982 року (а.с. 21-22).
Рішенням нарсуду Ленінського району м. Кіровограда від 16.06.1982 року у справі № 2-669/1982 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виключення майна із акту опису задоволено частково: виділено в натурі ОСОБА_4 в житловому будинку номер АДРЕСА_1 кімнати площею 10,3 м?, 1-7 площею 11,70 м?, 1-2 площею 11 м?, коридор площею 7,40 м?, приміщення 1-3 та 1-2 в сараї, що складає 57/100 частин дому виключено їх із акту опису від 10 березня 1982 року; виключено з акту опису від 10 березня 1982 року телевізор "Крим" та автомобіль Запорожець; в акті опису від 10 березня 1982 року залишити 43/100 частини будинку номер АДРЕСА_1 , що складається з кімнат 1-5 площею 16,10 м?, 1-4 площею 11,60 м?, 1-3 площею 10,1 м?, приміщення в сараї, холодильник "Донбас". Рішення суду набрало законної сили 29.06.1982 року (а.с. 22-23).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта нерухомого майна від 15.09.2025 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 з кадастровим номером 3510100000:42:364:0023 за адресою АДРЕСА_2 , яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Дата державної реєстрації 14.08.2013, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с. 18-19).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданою Кропивницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 25.02.2025 року (а.с. 18).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданою Кропивницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 24.07.2025 року (а.с. 17).
Після його смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина. Його спадкоємці: син ОСОБА_1 та донька ОСОБА_7 , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження (а.с. 14, 16). 
З метою реалізації права на спадщину позивачі звернулися до нотаріуса, однак оформити своє спадкове майно вони не мають можливості, так як на вказану земельну ділянку накладено обтяження: заборона на нерухоме майно, підстава – повідомлення б.н. від 02.12.1981 року Прокуратура м. Кіровограда. 
Відповідно до витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі від 13 серпня 2025 року приватним нотаріусом Куценко І. В. заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_4 (а.с. 24).
Відповідно до повідомлення державного нотаріального архіву в Кіровоградській області щодо майна за адресою АДРЕСА_2 - надати інформацію про заборону на нерухоме майно не є можливим, оскільки переписка по накладенню та зняттю арештів на житлові будинки зберігається три роки (а.с. 25).
Відповідно до повідомлення Кропивницької окружної прокуратури Кіровоградської області щодо майна за адресою АДРЕСА_2 - відсутні відомості щодо підстав та способу арешту, а також копії підтверджуючих документів ( а.с. 25).
Отже, позивачі, які прийняли спадщину, мають намір оформити свідоцтво про право на спадщину, проте через наявність арешту на спадкове майно, позбавлені можливості це зробити. Таким чином, безпідставно накладений арешт на спадкове майно порушує право спадкоємців, Позивачів у справі, на реалізацію свого права на прийняття спадщини після померлого батька.
Розглядаючи аргументи наведені сторонами, суд приходить до наступних висновків.
У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15,16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа як суб`єкт цивільних, земельних, сімейних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Спір у цій справі виник з приводу звільнення майна з-під арешту, який було накладено у зв`язку з конфіскацією майна на користь держави в межах виконання вироку, ухваленого судом у кримінальному провадженні.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Згідно зі статтею 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Належним відповідачем є особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги.
Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
У вказаній справі предметом позову є нерухоме майно, конфісковане в дохід держави у межах кримінального провадження.
Тобто, держава, на користь якої конфісковано спірне майно, повинна бути залучена в якості співвідповідача в цій справі.
Представництво в суді законних інтересів держави здійснює, зокрема прокурор (стаття 23 Закону України «Про прокуратуру»).
У статті 2 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що на прокуратуру покладаються, зокрема функції підтримання державного обвинувачення в суді та нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах.
Отже, прокурор, як особа, що підтримує державне обвинувачення, наділена певними процесуальними повноваженнями і на стадії виконання вироку суду.
У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України (Постанова Верховного суду від 24 травня 2023 року у справі № 299/2931/17) .
Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року № 5, у випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.
На даний час, правонаступником Державної фіскальної служби України є Державна податкова служба України, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200. Таким чином, Головне управління ДПС у Кіровоградській області є належним відповідачем у даній справі.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 727/2878/19 у постанові від 30 червня 2020 року у п. 21.1 визначила: спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» запис про скасування державної реєстрації прав до державного реєстру прав вноситься у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.
Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Згідно ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невідємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.
Статтями 316-320, 321, 328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Згідно із приписами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.
Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою або із остереженням. Спадщина належить спадкоємцю з моменту її відкриття незалежно від часу прийняття спадщини.
За ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року, арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Однак, згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 1990 року № 11 «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків» суд може вирішувати питання про звернення конфіскації на додатково виявлене майно засудженого, у випадках, коли не закінчився строк давності виконання вироку.
Відповідно до ст. 49 (Давність виконання обвинувального вироку) Кримінального кодексу України, прийнятого Верховною Радою Української РСР 28 грудня 1960 року, обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили:
1) один рік — при засудженні до покарання не більш суворого, ніж виправні роботи або направлення в дисциплінарний батальйон;
2) три роки — при засудженні до позбавлення волі на строк не більше двох років;
3) п`ять років — при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років;
4) десять років — при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років.
Враховуючи зазначене, давність виконання вироку нарсуду Ленінського району м. Кіровограда від 15.01.1982 року у справі № 1-38/1982 закінчився та накладений арешт порушує право Позивачів на вільне володіння та користування майном.
Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
Частиною першою статті 1268 ЦК України перед бачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України.
Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи детально врегульовані нормами Цивільного кодексу України.
Згідно із ч. 1ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
В свою чергу, статтею 41 Конституції України та статтею1Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.
Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).
Наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивачів, внаслідок чого вони позбавлені можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися спадковим майном.
Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, враховуючи те, що права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як спадкоємців власника спірного майна, на яке було накладено арешт, порушені та підлягають захисту в обраний ними спосіб, шляхом зняття арешту з вказаного майна, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись, ст. ст.12, 263, 264-265, 280-282, 284, 287, 288, 289 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

Позов  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Сьора Оксана Миколаївна до Кропивницької окружної прокуратури, Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області, Кіровоградської обласної прокуратури про зняття арешту з нерухомого майна -задовольнити.
Зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_4 , накладеного на підставі повідомлення б.н. від 02.12.1981 року Прокуратура м. Кіровограда, реєстраційний номер обтяження 8140796, зареєстрований Кропивницькою міською державною нотаріальною конторою 01.11.2008 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП – НОМЕР_4 , адреса – АДРЕСА_2 .
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП – НОМЕР_5 , адреса – АДРЕСА_3 .
Відповідач: Кропивницька окружна прокуратура, код ЄДРПОУ – 02910025, адреса – м. Кропивницький, вул. Євгена Чикаленка, 11.
Відповідач: Головне управління Державної податкової служби у Кіровоградській області, код ЄДРПОУ – 43995486, адреса – м. Кропивницький, вул. Велика Перспективна, 55.
Відповідач: Кропивницька обласна прокуратура, код ЄДРПОУ – 02910025, адреса: м. Кропивницький, просп. Європейський, 4.

Суддя Подільського 
районного суду 
міста Кропивницького Ірина Миколаївна Шевченко