ДОДАТКОВА ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року
м. Київ

справа № 520/5044/18
провадження № 61-6028св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І., розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи заяву ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , про ухвалення додаткової постанови про відшкодування витрат на правничу допомогу у справі за позовом  ОСОБА_3  до  ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, Одеська міська рада, про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжним землекористувачем, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Київської районної адміністрації Одеської міської ради, державного реєстратора «Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економічно-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцької Христини Богданівни, Державного підприємства «Центр оцінки та інформації» про зобов`язання усунути перешкоди у здійсненні права користування спільним майном та прибудинковою територією будинку шляхом знесення самовільно встановлених споруд, визнання незаконними та скасування розпорядження та рішення,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 і зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Одеського апеляційного суду від 27 березня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 змінено. Викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 скасовано. Прийнято постанову, якою зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування спільним майном та прибудинковою територією буд. АДРЕСА_1 шляхом знесення за рахунок ОСОБА_3 самовільно побудованих: огорожі № 1 із металевими воротами на замку від літ. «Ж-2ж» до літ «А-1ж»; житлового будинку літ. «ж» до житлового будинку літ. «А-1ж», площею 6,2 кв. м, приміщення 3-1/4, 1, 3-2/2, 1; паркан від житлового будинку літ. «ж» до житлового будинку літ. «А-1ж», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з технічним паспортом ТОВ «БТІ Експерт-Консалтинг» від 07 листопада 2016 року, що фактично є колишньою кв. АДРЕСА_1 .
Визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 32502543 від 23 листопада 2016 року 12:23:35, прийняте державним реєстратором «Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економічно-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцькою Х. Б., якою зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на житловий будинок загальною площею 97,5 кв. м, житловою площею 68,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року залишено без змін.
Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанціях у загальному розмірі 5 286,00 грн.
23 квітня 2024 через засоби поштового зв`язку ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив постанову апеляційного суду скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги.
У травні 2024 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив, в якому просила відмовити в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_3 , залишити без змін постанову апеляційного суду.
Також просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 оплату правничої допомоги в розмірі 6 000,00 грн.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді касаційної інстанції ОСОБА_1 надано копію договору про надання правової допомоги від 24 травня 2024 року.
Постановою Верховного Суду від 29 квітня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішення про державну реєстрацію прав скасовано.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року про відмову в задоволенні позовних вимог в зазначеній частині ? змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування спільним майном та прибудинковою територією шляхом знесення за рахунок ОСОБА_3 самовільно побудованих прибудов до житлового будинку, огорожі та паркану залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2026 року виправлено описку, допущену в абзаці третьому резолютивної частини постанови Верховного Суду від 29 квітня 2026 року, зазначено правильно: «Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року» замість помилково вказаного «Личаківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2023 року». 
26 травня 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2  надіслала до Верховного Суду заяву про ухвалення додаткової постанови про відшкодування витрат на правничу допомогу, у якій просила поновити строк для подачі доказів, що підтверджують понесені нею витрати на правничу допомогу, та стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 6 000,00 грн витрат на правничу домогу. 
Долучила копії квитанції про оплату  ОСОБА_2 6 000,00 грн 24 травня 2024 року, опису виконання робіт, договору про надання правової допомоги від 24 травня 2024 року.
Також зазначила, що питання про стягнення оплати допомоги при ухваленні постанови Верховного Суду від 29 квітня 2026 року вирішено не було. Відповідну заявупро стягнення з ОСОБА_3 на її користь 6 000,00 грн витрат на правничу домогу здійснено у відзиві на касаційну скаргу в травні 2024 року, надано договір від 24 травня 2024 року про надання правової допомоги, який містить відомості про обсяг наданої допомоги (п. 2.1) та про оплату гонорару (п. 2.2).
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини друга статті 141 ЦПК України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи (стаття 270ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта-шоста статті 137 ЦПК України).
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц(провадження № 14-382цс19) вказано, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Колегія суддів враховує, що заяву про стягнення з ОСОБА_3 на її користь 6 000,00 грн вказаних витрат на правничу домогу зроблено ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу в травні 2024 року, надано договір від 24 травня 2024 року про надання правової допомоги, який містить відповідні відомості про обсяг наданої допомоги (п. 2.1) та про оплату гонорару (п. 2.2) ? фіксований гонорар у розмірі 6 000,00 грн за ознайомлення з матералами справи, отримання копії касаційної скарги, складення і подання відзиву на касаційну скаргу.
За таких обставин касаційний суд мав можливість вирішити зазначене питання про судові витрати при ухваленні постанови Верховного Суду від 29 квітня 2026 року без подання ОСОБА_1 додаткових доказів, яке вирішено не було. 
Тому в цій ситуації заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення (частина друга стаття 270ЦПК України), а передбачений у частині восьмій статті 141 ЦПК України строк подання доказів після ухвалення рішення суду застосуванню не підлягає. У зв`язку з цим касаційний суд не вирішує клопотання ОСОБА_1 про поновлення такого строку.
Оскільки вказані витрати ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу належним чином підтверджені, проте постановою Верховного Суду від 29 квітня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, з урахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві, відсутності заперечень щодо вказаної заяви про стягнення судових витрат з ОСОБА_3 або клопотання про зменшення їх розміру, компенсації іншою стороною зазначені витрати підлягають в сумі 3 000,00 грн.
Разом з цим, касаційний суд також не вирішував і питання про про новий розподіл судових витрат на сплату судового збору, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції за частково задоволеним позовом ОСОБА_1 , а також розподілу судових витрат ОСОБА_3 , понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (5 638,40 грн).
Згідно з частинами десятою, тринадцятою статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Тому касаційний суд також скасовує постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2024 року в частині вирішення питання про судові витрати та стягує з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частину її судових витрат на сплату судового збору за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанціях у розмірі 2 643,00 грн пропорційно її задоволеним вимогам, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання ним касаційної скарги у розмірі 2 819,20 грн. Різниця судових витрат, що підлягає сплаті сторонами, становить 2 823,80 грн грн на користь ОСОБА_1 .
Керуючись статтями 137, 141, 270, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Заяву ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, задовольнити частково.
Доповнити резолютивну частину постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2026 року абзацом такого змісту: 
«Постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2024 року в частині вирішення питання про судові витрати скасувати».
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 823,80 грн грн як різницю судових витрат, понесених сторонами у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Додаткова постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко