Справа № 450/5035/24 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І. І. 
Провадження № 22-ц/811/3987/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 квітня 2026 року м. Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживача, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди за невиконання договору про надання туристичних послуг,
встановив:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з фізичної особи-підприємця (далі – ФОП) ОСОБА_2 грошові кошти, сплачені за послугу неналежної якості, в розмірі 77449 грн. та моральну шкоду в розмірі 20000 грн.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 серпня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
07.10.2025 року через систему «Електронний суд» відповідач ФОП ОСОБА_2 в особі свого представника – адвоката Малярчука О.О. подав заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив суд вирішити питання про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 21900 грн., докази на підтвердження яких ним було подано 20.08.2025 року.
21.10.2025 року позивач ОСОБА_1 в особі свого представника – адвоката Акімової О.О. подала заперечення на заяву відповідача, просила таку заяву залишити без розгляду, вважаючи, що відповідач пропустив строк для подання доказів на підтвердження понесених судових витрат.
Окрім того, звертала увагу на необґрунтовано завищений розмір судових витрат, який є неспівмірним із складністю даної справи, а також на урахування тих обставин, що її доходом є виключно соціальна допомога на дитину. 
Додатковим рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 листопада 2025 року заяву представника відповідача ФОП ОСОБА_2 – адвоката Малярчука О.О. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 16900 грн.
Додаткове рішення оскаржила позивач ОСОБА_1 , просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви відповідача ФОП ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачем пропущено п`ятиденний строк, передбачений ч.8 ст.141 ЦПК України, а в поданому відзиві 11.03.2025 року не було заявлено про намір подати докази понесення витрат на правову допомогу пізніше. 
Окрім того, звертала увагу, що присуджений на користь відповідача розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним із складністю справи, судом не враховано її скрутне матеріальне становище, а саме, що її дохід – це 860 грн. державної допомоги на дитину.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.2 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 31.03.2026 року, є дата складення повного судового рішення – 10.04.2026 року.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав. 
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову – на відповідача,  у разі відмови в позові – на позивача, у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Ураховуючи те, що відповідач заявив про судові витрати до закінчення судових дебатів у справі, а докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подав 20.08.2025 року (а.с.193-199), ще до проголошення рішення в даній справі, тому строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, не пропустив, а отже, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв заяву відповідача до розгляду. Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними і відхиляються апеляційним судом. 
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК).
Матеріалами справи підтверджено, що про зменшення витрат на професійну правничу допомогу сторона позивача заявляла у клопотанні, поданому до суду 14.04.2025 року (а.с.143-144), а також у запереченнях на заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення (а.с.219-221), відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність визначених процесуальним законом підстав для зменшення таких витрат.
Однак, при визначенні розміру судових витрат суд у повній мірі не врахував наступного.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №9901/350/18 (провадження №11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі №908/299/18 (провадження №12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі №550/936/18 (провадження №14-26цс21) та постанові від 08 червня 2022 року у справі №357/380/20 (провадження №14-20цс22).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правничу допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені нормами процесуального законодавства, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №345/136/18.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), зокрема, в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії», щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
Сторона позивача в суді першої інстанції в запереченні на заяву представника відповідача про ухвалення додаткового рішення зазначала про необґрунтоване завищення розміру судових витрат, їх неспівмірність із складністю справи та звертала увагу на своє скрутне матеріальне становище, оскільки вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення дитиною трьох років та отримує державну допомогу в розмірі 860 грн. 
В свою чергу, суд першої інстанції, вирішуючи питання про стягнення вказаного виду судових витрат на користь відповідача, який є фізичною особою-підприємцем, не надав достатньої оцінки обставинам даної справи, зокрема, що позивачка звернулась до суду з позовом про захист прав споживача, те, що справа не є складною, а також скрутне матеріальне становище позивачки, яка зайнята доглядом за малолітньою дитиною, тому дійшов помилкового висновку про присудження до стягнення з неї судових витрат у розмірі 16900 грн., що є підставою для зміни оскаржуваного рішення в цій частині та визначення таких витрат у розмірі 6000 грн., що за встановлених і наведених вище обставин справи буде відповідати критерію розумності їхнього розміру.
В решті додаткове рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд
ухвалив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 листопада 2025 року в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , змінити, зменшивши його до 6000 (шести тисяч) гривень.
В решті додаткове рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 10 квітня 2026 року.

Головуючий       С.М. Бойко
Судді:         С.М. Копняк
А.В. Ніткевич