ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Володимира Винниченка 1, м. Дніпро, 49505
E-mail: inbox@dp.arbitr.gov.ua, тел. (056) 377-18-58, fax (056) 377-38-63

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2026	 	Справа № 910/14423/25	
за позовом Публічного акціонерного товариства "ЦЕНТРЕНЕРГО", м. Київ 
до Товариства з обмеженою відповідальністю ''СПЕЦХІМРЕСУРС'', Дніпропетровська область, Павлоградський район, м. Павлоград 
про стягнення 
Суддя Ярошенко В.І.
Секретар судового засідання Демченко С.В.
Представники:
від позивача: Желінська Т.М.;
від відповідача: Музиченко Ю.В.

ПРОЦЕДУРА
Публічне акціонерне товариство «Центренерго» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецхімресурс» про стягнення коштів за договором про закупівлю послуг з виконання поточного ремонту № 16/48 від 20.12.2024 у розмірі 875 121, 04 грн, з яких: пеня за прострочення зобов`язань по договору № 16/48 від 20.12.2024 в період 21.12.2024 по 31.12.2024 у розмірі 648 237, 81 грн, штраф 7% вартості зобов`язання за прострочення виконання понад 20 днів по договору № 16/48 від 20.12.2024 у розмірі 226 883, 23 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 передано позовну заяву з додатками (вх. № 6530/25 від 11.12.2025) за позовом Публічного акціонерного товариства «Центренерго» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецхімресурс» про стягнення коштів у розмірі 875 121, 04 грн за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду Дніпропетровської області (49600, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Володимира Винниченка, буд. 1).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 11.12.2025 призначено суддю по справі № 910/14423/25 Ярошенко Вікторію Ігорівну.
Ухвалою суду від 17.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
31.12.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю ''Спецхімресурс'' надійшов відзив на позовну заяву.
05.01.2026 від Публічного акціонерного товариства "Центренерго" надійшла відповідь на відзив та заперечення на клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
09.01.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю ''Спецхімресурс'' надійшли заперечення на відповідь на відзив.
Ухвалою суду від 17.02.2026 суд постановив перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначив справу до розгляду у підготовчому засіданні на 02.03.2026.
25.02.2026 від Публічного акціонерного товариства "Центренерго" надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
25.02.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю ''Спецхімресурс'' надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою суду від 02.03.2026 у задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства "Центренерго" про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції відмовлено та у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю ''Спецхімресурс'' про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції відмовлено.
02.03.2026 судове засідання не відбулось, у зв`язку з відсутністю електроенергії в приміщенні Господарського суду Дніпропетровської області, що унеможливило проведення судових засідань та підтверджується Актом № 27/26, затвердженим Керівником апарату Господарського суду Дніпропетровської області (копія в матеріалах справи).
Ухвалою суду від 03.03.2026 призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 31.03.2026.
23.03.2026 від Публічного акціонерного товариства "Центренерго" надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою суду від 24.03.2026 клопотання Публічного акціонерного товариства "Центренерго" про забезпечення проведення судових засідань у справі № 910/14423/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.
В судове засідання 31.03.2026 з`явились представники сторін та надали усні пояснення по справі.
Ухвалою суду від 31.03.2026 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів. Відкладено підготовче засіданні в режимі відеконференції до 05.05.2026 о 10:40 год.
В судове засідання 05.05.2026 з`явились представники сторін та надали усні пояснення по справі.
11.05.2026 від відповідача надійшли письмові пояснення.
Ухвалою суду від 05.05.2026 закрито підготовче провадження. Справу призначено до розгляду в засіданні на 01.06.2026 об 11:20 год.
В ході судового засідання 01.06.2026 розглянуто справу по суті, встановлено обставини справи та досліджено наявні у матеріалах справи докази. В судовому засіданні ухвалено судове рішення в порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України з оформленням вступної та резолютивної частин. 

Позиція позивача викладена у позовній заяві
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що 20.12.2024 між позивачем, як замовником, та відповідачем, як виконавцем, укладено договір про закупівлю послуг з виконання поточного ремонту № 16/48 (далі – договір № 16/48). Проте відповідачем, як виконавцем, було допущено порушення умов договору про закупівлю послуг з виконання поточного ремонту № 16/48 від 20.12.2024, а саме не надано послуги з ремонту у визначений договором строк, у зв?язку з чим позивачем з посиланням на п. 7.2 договору, заявлено до застосування штрафні санкції, а саме: пеню за період з 21.12.2024 по 31.12.2024 в сумі 648 237,81 грн. та штраф (7% від вартості зобов?язання, з якого допущено прострочення понад 20 днів) в сумі 226 883, 23 грн. Нормативно в обґрунтування позову позивач послався на приписи ст. ст. 509, 525, 526, 551, 549, 629 Цивільного кодексу України. 

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву
Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог.
В обґрунтування заперечень на позов, відповідач у відзиві посилався на те, що згідно п. 1.2 договору про закупівлю послуг з виконання поточного ремонту № 16/48 від 20.12.2024, послуги повинні бути надані у строки, визначені письмовими заявками замовника відповідно до графіка надання послуг, але не пізніше 31.12.2024, а пунктом 6.1.4 передбачено, що виконавець зобов?язаний приступити до надання послуг лише після отримання від замовника наряду-допуску, порядок направлення якого узгоджено п. 11.7 додатку № 1 до договору. Проте, у період дії договору з 20.12.2024 по 31.12.2024 заявка на початок надання послуг не була надіслана виконавцю у встановлений договором спосіб, у зв?язку чим у виконавця не виникло обов?язку приступати до надання послуг внаслідок невиконання своїх зобов?язань позивачем. Таким чином, на переконання відповідача, відповідальність у вигляді штрафних санкцій не може бути покладена на виконавця, оскільки порушення умов договору з його сторони – відсутні, а неможливість виконання послуг була зумовлена діями та бездіяльністю самого позивача. Нормативно в обґрунтування відзиву відповідач посилався на приписи ст. ст. 530, 612, 613 Цивільного кодексу України.
Крім того, відповідач у відзиві зазначав, що у випадку, якщо суд дійде висновку про наявність підстав для стягнення штрафних санкцій, відповідач заявляє клопотання про їх зменшення до розміру 0,00 грн. на підставі ст. 233 Господарського кодексу України та ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, оскільки роботи не були розпочаті з вини позивача, порушення виконання зобов?язання з боку відповідача – відсутнє, позивач не зазнав жодних майнових втрат, позивачем не доведено наявності будь-яких збитків, а розмір заявлених штрафних санкцій є явно неспівмірним можливим наслідкам порушення, не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, а їх застосування, за відсутності вини відповідача, суперечить засадам цивільно-господарської відповідальності. 

Позиція позивача викладена у відповіді на відзив
Позивач наголошує, що доводи відповідача у відзиві є необґрунтованими, з огляду на те, що відповідно до узгодженого сторонами графіку надання послуг, сторони погодили термін виконання робіт за договором № 16/48 з моменту підписання договору по 31.12.2024, а тому відповідач взяв на себе обов?язок розпочати роботи одразу з моменту підписання договору, що виключає направлення заявки будь-яким способом. Об?єкт позивача, на якому мали надаватись послуги, є об?єктом підвищеної небезпеки, вхід та вихід з якого здійснюються за перепустками, які виписуються на підставі листа контрагента із зазначенням договору та конкретних осіб, які будуть виконувати роботи за договором, що обумовлено п. 5.3 договору № 16/48. Відповідач 18.12.2024 листом № 18.12.1 погодив залучення до виконання робіт по договору № 16/48 субпідрядну організацію, але ні відповідач, ні субпідрядна організація не звертались до позивача із зазначенням працівників, які мали виконувати роботи, а позивачем перепустки не видавались, працівники відповідача на об?єкт позивача не допускались з вини відповідача, оскільки ним не виконаний п. 5.3 договору № 16/48. Крім того, пунктом 8.3 договору № 16/48 визначено, що відповідач ознайомлений з вимогами Положення про безпечне виконання робіт та послуг підрядниками на території об?єкта позивача та зобов?язувався їх виконувати. Таким чином, відповідачем були погоджені умови договору № 16/48, він взяв на себе обов?язок виконати ремонтні роботи з моменту підписання договору до 31.12.2024, але не виконав, не приступив до виконання робіт, працівників на об?єкт позивача не направив.

Позиція відповідача у запереченнях на відповідь на відзив
Відповідач зазначає, що доводи позивача про те, що відсутність заявки була погоджена сторонами є необґрунтованим, оскільки саме позивач, будучи ініціатором укладення договору та суб?єктом державного сектору економіки, самостійно сформував та погодив умови договору № 16/48, зокрема щодо обов?язкового порядку та способу направлення заявки на початок надання послуг, а також за умови обов?язкового надсилання позивачем наряду – допуску. Твердження позивача про можливість ігнорування погодженого сторонами порядку направлення заявки, який обов?язково передує початку виконання робіт відповідачем, є таким, що суперечить принципу свободи договору, ст. ст. 627, 638 Цивільного кодексу України та договірним зобов?язанням відповідача. 
Також, обов?язок відповідача приступити до виконання послуг був безпосередньо та прямо пов?язаний з виконанням позивачем своїх договірних обов?язків, а саме: направленням заявки на початок робіт у порядку, визначеному п. 11.7 додатку № 1 до договору № 16/48, оформленням наряду – допуску відповідно до п. 6.1.4 договору № 16/48, чого позивачем здійснено не було. Крім того, направлення працівників на об?єкт позивача можливе виключно після отримання наряду – допуску. 
Таким чином, на переконання відповідача, відповідальність у вигляді штрафних санкцій не може бути покладена на виконавця, оскільки порушення умов договору з його сторони відсутні, а неможливість виконання послуг була зумовлена діями та бездіяльністю самого позивача.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ДОКАЗИ, ЩО ЇХ ПІДТВЕРДЖУТЬ
20.12.2024 між позивачем - Публічним акціонерним товариством «Центренерго», як замовником, та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецхімресурс», як виконавцем, укладено договір про закупівлю послуг з виконання поточного ремонту № 16/48. 
Пунктом 1.1 договору № 16/48 сторони узгодили, що виконавець зобов?язується своїми силами та на власний ризик надати послуги з аварійного відновлення трубопроводу станційного ст. № 3, інв. № 00000277 (поточний ремонт). Турбінне відділення. Трубопроводи маслосистеми ТГ-3 блоку ст. № 3 (далі - послуги) за кодом ДК 021:2015:50530000-9 Послуги з ремонту і технічного обслуговування техніки, що зазначені у додатках до цього договору, а замовник – прийняти і оплатити послуги.
Пунктом 1.2 договору № 16/48 визначено, що послуги повинні бути надані в терміни, визначені письмовими заявками замовника, згідно графіку надання послуг (додаток № 3 до договору), але не пізніше 31.12.2024. 
Пунктом 1.5 договору № 16/48 встановлено, що виконавець самостійно організовує надання послуг, не підпадає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, що діють у замовника, однак при наданні послуг повинен дотримуватись зобов?язань, передбачених договором. 
Згідно з п. 1.6 договору № 16/48, результатом послуг є: належним чином відремонтоване та працездатне обладнання, а саме: відремонтований трубопровод станційний ст. № 3, інв. № 00000277. Турбінне відділення. Трубопроводи маслосистеми ТГ-3 блоку ст. № 3, що має відповідати вимогам ГКД 34.20.661-2003 (зі змінами), та не наносити шкоди довкіллю (згідно обсягів зазначених в додатку № 1), що підтверджується відповідним документом, передбаченим чинним законодавством, що регулює надання послуг згідно цього договору. Результат послуг є власністю замовника. 
Пунктом 3.1 договору № 16/48 сторони узгодили вартість послуг – 3 241 189,03 грн. з ПДВ. Безпосередній перелік, обсяг і вартість послуг обумовлюється сторонами в кошторисній документації (калькуляції), що є додатком № 2 до договору.
Пунктом 4.1 договору № 16/48 сторони узгодили порядок оплати послуг за фактом їх виконання, а також те, що попередня оплата за договором не передбачена. 
Пунктом 5.1 договору № 16/48 сторони узгодили строк (термін) надання послуг – згідно п. 1.2 договору, а п. 5.2 – місце надання послуг: виділена відповідальною особою замовника ділянка на території Трипільскої ТЕС, територія виконавця. 
Відповідно до пункту 5.3 договору № 16/48, для пропуску працівників виконавця на територію замовника, виконавець повинен надати замовнику відповідний перелік працівників, що потребують такого пропуску. 
Пунктом 6.1 договору № 16/48 виконавець зобов?язався надати послуги у строки, встановлені цим договором (п.п. 6.1.1).
П.п. 6.2.1 п. 6.1 договору № 16/48 визначено, що виконавець має право на дострокове надання послуг за письмовим погодженням замовника, а п.п. 6.2.7 – у разі потреби за письмовим погодженням замовника, залучати субпідрядні організації. 
Пунктом 7.1 договору № 16/48 визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов?язань за договором, сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством та цим договором. 
Згідно п. 7.2 договору № 16/48 визначено, що у разі невиконання, або несвоєчасного виконання зобов?язань за договором, з виконавця стягується пеня у розмірі 2% вартості зобов?язання, з якого допущено прострочення за кожний день просторочення, а за прострочення понад 20 днів, додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості. 
Пунктом 11.1 договору № 16/48 визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін, і діє до 31.12.2024,а в частині виконання взаємних зобов?язань, розрахунків, гарантійних зобов?язань до повного виконання їх сторонами.
Крім того, сторонами були узгоджені до договору № 16/48 відповідні додатки, а саме: 
- № 1 «Технічне завдання» щодо виду послуг, матеріалів, трудових ресурсів, пунктом 11.7 якого передбачено, що заявка на початок надання послуг надсилається виконавцю на поштову адресу (місцезнаходження), вказану у договорі, поштовим відправленням з оголошеною цінністю з описом вкладеного та з повідомленням про його вручення та електронною поштою на електронну адресу (e-mail: specr.supply@gmai.com) виконавця, вказану у договорі;
- № 2 «Договірна ціна»: згідно кошторису, а також відповідний кошторис на суму 
- № 3 «Графік надання послуг», в якому зазначено термін виконання робіт за договором з моменту підписання договору по 31.12.2024. 
25.03.2025 позивач звернувся до відповідача з претензією № 10-1684, в якій зазначав, що відповідачем, як виконавцем, було допущено порушення умов договору про закупівлю послуг з виконання поточного ремонту № 16/48 від 20.12.2024, а саме не надано послуги з ремонту у визначений договором строк, у зв?язку з чим позивачем з посиланням на п. 7.2 договору, заявив вимогу оплатити штрафні санкції, а саме: пеню за період з 21.12.2024 по 31.12.2024 в сумі 648 237,81 грн. та штраф (7% від вартості зобов?язання, з якого допущено прострочення понад 20 днів) в сумі 226 883,23 грн.
Відповідач у відповіді на претензію наголошував на її підписанні неуповноваженою особою. 

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ СТОРІН, ВИСНОВКИ СУДУ
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні”, яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з “Достатність доказів” на нову - “Вірогідність доказів” та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування “вірогідність доказів”. 
Стандарт доказування “вірогідність доказів”, на відміну від “достатності доказів”, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі “Дж. К. та Інші проти Швеції” (“J.K. AND OTHERS v. SWEDEN”) ЄСПЛ наголошує, що “у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування “поза розумним сумнівом” (“beyond reasonable doubt”). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням “балансу вірогідностей”. Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри”.
Аналогічний підхід до стандарту доказування “вірогідність доказів” висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
Суд зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як “баланс вірогідностей”.
Згідно з частиною 1 статті 13 та частиною 1 статті 14 Цивільного кодексу України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).
Статтею 901 Цивільного кодексу України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Частинами 1, 2 статті 902 Цивільного кодексу України визначено, що виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Частина 1 ст. 903 Цивільного кодексу України визначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
За приписами п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Приписами ст. 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Згідно з ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1). Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ч. 2). Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків (ч. 3). Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора (ч. 4).
Статтею 613 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. (ч. 1). Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. (ч. 2). Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання. (ч. 3). Боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора. (ч. 4). 
Згідно з ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. 
Суд враховує, що 28.02.2025 набрав чинності, а 28.08.2025 введено в дію Закон України № 4196-IX "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб", який визначає правові та організаційні засади діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб. Пунктом 3 ст. 17 зазначеного Закону передбачено втрату чинності ГК України з дня введення цього Закону в дію, тобто з 28.08.2025.
Враховуючи, що на момент спірних правовідносин Господарський кодекс України був чинним, до них підлягають застосуванню, зокрема, положення ст.ст. 230, 232, 233 Господарського кодексу України у редакції, чинній на момент їх виникнення, що узгоджується з приписами ст. 5 Цивільного кодексу України щодо дії актів цивільного законодавства у часі.
Отже, нормами Господарського кодексу України (чинними на час виникнення спірних правовідносин) врегульовано порядок стягнення неустойки (штрафних санкцій) за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, правила застосування та умови зменшення її розміру. 
Так, згідно із частиною першою статті 230 Господарського кодексу України, неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 зазначено, що господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і в порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19, Суд зазначив, що приписами частин 2 та 3 статті 6 та статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. 
Так, пунктом 1.2 договору № 16/48 сторони узгодили, що послуги повинні бути надані в терміни, визначені письмовими заявками замовника, згідно графіку надання послуг (додаток № 3 до договору), але не пізніше 31.12.2024, і в сукупності з тим, що п. 5.1 узгоджено строки надання послуг згідно п. 1.2 договору № 16/48, а графіком надання послуг (додаток № 3 до договору) сторонами узгоджено, що термін виконання робіт за договором складає з моменту підписання договору не пізніше 31.12.2024, суд дійшов висновку, що в скупності вказані умови свідчать про те, що граничним строком надання послуг за укладеним договором сторони визначили дату – 31.12.2024. 
При цьому, доводи відповідача стосовно необхідності оформлення заявок, що передбачено п. 11.7 додатку № 1 «Технічне завдання» до договору, як передумови початку виконання надання послуг - судом відхиляються, оскільки в сукупності з умовами вказаного технічного завдання (яким передбачено види послуг, матеріалів, які можуть бути замовлені та виготовлені для надання послуг, трудових ресурсів), п.п. 6.2.1 п. 6.1 договору № 16/48, необхідність подання заявок обумовлюється саме достроковим надання послуг за письмовим погодженням замовника, тобто відповідна заявка підлягає надсиланню у випадку, якщо замовник визначає та погоджується на дострокове надання виконавцем послуг, і що не спростовує чіткий та однозначно визначений обов?язок відповідача надати послуги у строк, визначений договором, тобто, не пізніше 31.12.2024 включно, що також узгоджується з приписами п.п. 6.1.1 п. 6.1 договору № 16/48, ст. ст. 526, ст. 901 Цивільного кодексу України. 
Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, посилання відповідача на приписи ст. ст. 530, 612, 613 Цивільного кодексу України щодо прострочення кредитора, як підстави для невиконання свої зобов`язань виконати обумовлені договором № 16/48 у строк не пізніше 31.12.2024 судом відхиляються як необґрунтовані.
Крім того, відповідно до пункту 5.3 договору № 16/48, для пропуску працівників виконавця на територію замовника, виконавець повинен надати замовнику відповідний перелік працівників, що потребують такого пропуску, що в сукупності з пю п. 6.1.4 п. 6.1 договору № 16/48 та п. 11.7 додатку № 1 до договору «Технічне завдання», підтверджує те, що на відповідача покладено обов?язок доведення до відома позивача перелік працівників, які безпосередньо виконувати відповідну роботу, підготовку обладнання та матеріалів, за допомогою яких будуть надаватись послуги, що узгоджується з умовами п. 1.4 договору № 16/48. 
Проте виконання відповідачем такого обов?язку матеріали справи не містять і належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України не підтверджені, що також, на переконання суду, свідчить про те, що відповідачем не вчинено жодних обумовлених договором дій щодо повідомлення позивача про можливість приступити до виконання робіт, як достроково, так і не пізніше 31.12.2024 при умові, що відповідач обізнаний та погодив шляхом підписання договору, граничний строк надання послуг саме не пізніше 31.12.2024. 
З огляду на викладене, матеріалами справи та наявними у ній доказами в сукупності підтверджується, що відповідачем, як виконавцем, було допущено порушення умов договору про закупівлю послуг з виконання поточного ремонту № 16/48 від 20.12.2024, а саме не надано послуги з ремонту у визначений договором строк - не пізніше 31.12.2024, у зв?язку з чим наявні обумовлені п. 7.2 договору № 16/48 та ст.ст. 549, 610, 611 Цивільного кодексу України, ст. 230 Господарського кодексу України (чинними на час виникнення спірних правовідносин) підстави для застосування до відповідача штрафних санкцій, обумовлених договором та законом. 
Статтею 14 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Отже, з урахуванням ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, дослідивши вимоги позивача про стягнення пені в сумі 648 237, 81 грн, судом встановлено, що позивачем визначено період прострочення з 21.12.2024 по 31.12.2024 (10 днів), проте, як встановлено судом, у визначений позивачем період у відповідача було відсутнє саме прострочення відповідного зобов`язання з надання обумовлених договором послуг, а лише існував обов`язок їх виконання у узгоджений договором строк (не пізніше 31.12.2024 - п. 1.2 договору № 16/48), прострочення якого розпочалось, відповідно, з 01.01.2025. 
З огляду на викладене, оскільки за заявлений позивачем період до стягнення з 21.12.2024 по 31.12.2024 (10 днів) у відповідача було відсутнє саме прострочення відповідного зобов`язання з надання обумовлених договором послуг, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 648 237, 81 грн за вказаний період задоволенню не підлягають. 
Також розглянувши вимоги позивача про стягнення штрафу (7% від вартості зобов?язання, з якого допущено прострочення понад 20 днів) в сумі 226 883, 23 грн, суд дійшов висновку, що в цій частині вимоги позивача є обґрунтованими та узгоджуються з умовами п. 7.2 договору № 16/48 та ст. 549 Цивільного кодексу України. Відповідний розрахунок є обґрунтованим, арифметично та методологічно вірним, а тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.
Крім того, відповідач у відзиві зазначав, що у випадку, якщо суд дійде висновку про наявність підстав для стягнення штрафних санкцій, відповідач заявляє клопотання про їх зменшення до розміру 0,00 грн. на підставі ст. 233 Господарського кодексу України та ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, оскільки роботи не були розпочаті з вини позивача, порушення виконання зобов?язання з боку відповідача – відсутнє, позивач не зазнав жодних майнових втрат, позивачем не доведено наявності будь-яких збитків, а розмір заявлених штрафних санкцій є явно неспівмірним можливим наслідкам порушення, не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, а їх застосування, за відсутності вини відповідача, суперечить засадам цивільно-господарської відповідальності. 
Розглянувши доводи відповідача в цій частині, суд дійшов наступних висновків. 
Статтею 233 Господарського кодексу України (чинними на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України (чинними на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).
Із положень статей 230, 233 Господарського кодексу України (чинними на час виникнення спірних правовідносин) та статей 549, 551 Цивільного кодексу України вбачається, що ними передбачено право суду на зменшення штрафних санкцій (штрафу, пені).
Отже, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом, а не обов`язком суду. За відсутності в законі вичерпного переліку виняткових обставин господарський суд, оцінивши докази та обставини справи у їх сукупності, у кожному конкретному випадку вирішує питання про наявність або відсутність підстав для такого зменшення. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 та постановах Верховного Суду від 08.07.2025 у справі № 922/3697/24, від 29.04.2025 у справі № 922/2249/24, від 11.02.2025 у справі № 902/1131/23.
Як у наведених постановах, так і в постановах Верховного Суду від 27.03.2024 у справі № 912/940/23, від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22, від 15.02.2023 у справі № 920/437/22, зазначено, що при вирішенні питання про зменшення неустойки господарський суд має оцінити, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником, причини та тривалість прострочення, співмірність санкцій наслідкам порушення та поведінку сторін у зобов`язанні.
Вирішуючи питання про зменшення неустойки, господарський суд повинен встановити, чи є відповідний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, причин неналежного виконання зобов`язання, наслідків порушення, співвідношення розміру неустойки з такими наслідками та поведінки боржника. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08.07.2025 у справі № 922/3697/24, від 10.06.2025 у справі № 925/585/24, від 17.04.2025 у справі № 910/7827/24, від 26.02.2025 у справі № 911/168/24.
Крім того, суд вважає за необхідне врахувати наступне. 
Зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що тексти законів, угод та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам ділового обороту. Вимоги справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражаються у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднанні норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.
Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору тощо, що відповідають нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст цих принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам ділового обороту. Добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішніми або об`єктивними, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями у цивільному праві.
Цивільне законодавство не містить визначення згаданих принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання. Тобто, укладаючи угоду, сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм, добросовісністю, по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, унеможливити укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб) і дотримуватись зовнішніх критеріїв, справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у співмірності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. Тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої процесуальної поведінки, яка б виключала необ`єктивні (упереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.
З урахуванням наведеного, оцінивши наявні у справі докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, з урахуванням обставин справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу – є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. 
Проте, врахувавши обставини справи, а також те, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач зазнав майнові втрати від порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором № 16/48, позивачем не доведено наявності будь-яких реальних збитків, адже жодних коштів за договором ним не перераховано відповідачу, враховуючи поведінку обох сторін правочину, яка передувала виникненню спору, і те, що розмір заявленого штрафу є явно неспівмірним можливим наслідкам порушення, не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, суд дійшов висновку про необхідність застосування наданої йому дискреції щодо зменшення розміру штрафу на 50%, присудивши такий до стягнення в розмірі 113 441, 62 грн, який є пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище принципам, відмовивши у стягненні решти суми штрафу.
Судом також враховано, що в умовах введення в Україні воєнного стану заявлений позивачем штраф є занадто великим, не співмірним з обсягом правопорушення відповідача, здійсненого ним у зв`язку із неналежним виконанням свого договірного зобов`язання та надмірно обтяжливим у сучасних реаліях.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
З огляду на викладене, оцінивши усі наявні в матеріалах справи докази як кожен окремо, так і у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача 113 441,62 грн. штрафу, оскільки позовні вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими, були доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України. В решті вимоги позивача задоволенню не підлягають. 
Усі інші доводи, посилання та обґрунтування учасників справи судом враховані при вирішенні спору, проте, є такими, що не спростовують висновків суду щодо спірних правовідносин учасників справи, і судом надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи, і за результатами чого ухвалюється рішення у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За змістом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про часткове задоволення позову (в частині стягнення 113 441,62 грн. штрафу), за наведених судом підстав. В решті вимоги позивача задоволенню не підлягають. 

СУДОВІ ВИТРАТИ
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, без урахування застосованого судом зменшення розміру штрафу. 

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «Центренерго» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецхімресурс» про стягнення коштів за договором про закупівлю послуг з виконання поточного ремонту № 16/48 від 20.12.2024 у розмірі 875 121, 04 грн задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецхімресурс» (код ЄДРПОУ 44181211, 01042, місто Київ, вулиця Джона Маккейна, будинок 16, кімната 4) на користь Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (код ЄДРПОУ 22927045; 08711, Київська область, Обухівський район, селище міського типу Козин, вулиця Рудиківська, будинок 49) штрафу в розмірі 113 441 (сто тринадцять тисяч чотириста сорок одна) грн. 62 коп. та судові витрати з сплати судового збору за подачу позову в розмірі 2 722 (дві тисячі сімсот двадцять дві) грн. 60 коп.

В решті позовних вимог відмовити. 

Видати наказ після набрання рішенням законної сили. 

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення 05.06.2026

Суддя В.І. Ярошенко