ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2026 року 
м. Київ

справа №320/6164/23
адміністративне провадження № К/990/43886/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Соколова В.М.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Єресько Л.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 320/6164/23
за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на окрему ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року (головуючий суддя - Карпушова О.В., судді: Мєзєнцев Є.І., Епель О.В.), 
УСТАНОВИВ: 
Короткий виклад обставин та судових рішень у справі
У березні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ДВС, відповідач), у якому просив:
- визнати протиправними дії старшого державного виконавця Григорян О.Г. щодо пред`явлення до виконання постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 52086132 від 13.09.2016;
- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Григорян О.Г. ВП № 70604263 від 22.12.2022 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06.04.2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 12.09.2023 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Визнав протиправними дії державного виконавця Григорян О.Г. щодо пред`явлення до виконання постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 52086132 від 13.09.2016. Визнав протиправною та скасував постанову державного виконавця Григорян О.Г. у ВП № 70604263 від 22.12.2022 про відкриття виконавчого провадження.
У вересні 2023 року ДВС подало касаційну скаргу на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2023.
Ухвалою Верховного Суду від 17.11.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ДВС на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2023 року та витребувано з Київського окружного адміністративного суду адміністративну справу.
Ухвалами від 17.11.2023 та 05.02.2024 судом відмовлено у задоволенні клопотання/заяви про зупинення виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2023 року у цій справі.
У листопаді 2023 року позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою про визнання протиправною бездіяльність державного виконавця ДВС щодо виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2023 у цій справі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.05.2024, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2024 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця протиправними - відмовлено.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що підстав для задоволення заяви позивача, поданої в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), немає, оскільки виконавче провадження щодо примусового виконання судового рішення у справі № 320/6164/23 не відкривалося. Матеріалами справи встановлено, що після ухвалення 12.09.2023 Шостим апеляційним адміністративним судом постанови у справі № 320/6164/23 (яке набрало законної сили) виконавчий лист позивачу не видавався і до виконання не пред`являвся, і ці обставини апелянтом не спростовано. За таких умов, суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що відсутні підстави для визнання дій державного виконавця протиправними в порядку статті 383 КАС України, а висновок суду першої інстанції про необґрунтованість заяви є правильним.
Проте, при розгляді цієї справи Шостий апеляційний адміністративний суд встановив порушення відповідачем (державним виконавцем) норм закону, зокрема статті 370 КАС України та статті 124 Конституції України та постановив окрему ухвалу.
Окремою ухвалою від 30 жовтня 2024 року Шостий апеляційний адміністративний суд постановив довести до відома Міністерства юстиції України про виявлені ознаки порушення закону для вжиття відповідних заходів реагування. Та встановив строк один місяць для надання Шостому апеляційному адміністративному суду відповіді щодо виконання цієї окремої ухвали відповідно до частини дев`ятої статті 249 КАС України.
В описовій та мотивувальній частинах окремої ухвали суд апеляційної інстанції зазначив, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2023 у справі № 320/6164/23 державним виконавцем не виконана: постанова старшого державного виконавця Григорян О.Г., яку визнано судом протиправною, не скасована, ВП № 70604263 не закрито, а позивач і надалі значиться в Єдиному реєстрі боржників, що впливає на його права та інтереси.
З огляду на невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та не зупинене касаційним судом, а також з урахуванням особливого статусу державного виконавця як особи, що має забезпечувати виконання судових рішень і контролювати інших у цьому питанні, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про необхідність постановлення окремої ухвали в порядку статті 249 КАС України. 
Суд апеляційної інстанції вказав, що зазначена норма застосована не як посилання частини шостої статті 383 КАС України, а як наслідок встановлення судом порушення норм закону відповідачем, зокрема статті 370 КАС України та статті 124 Конституції України.
Цей суд наголосив, що відповідно до статті 324 КАС України окрема ухвала є формою реагування суду на виявлені порушення закону з метою їх усунення та запобігання їм у майбутньому, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції вважав за необхідне постановити окрему ухвалу та направити її до Міністерства юстиції України для вжиття відповідних заходів реагування, встановивши місячний строк для інформування суду про її виконання згідно з частиною дев`ятою статті 249 КАС України.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
Не погодившись з окремою ухвалою суду апеляційної інстанції, Міністерство юстиції України (далі - Мін`юст) у листопаді 2024 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати окрему ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року.
Касаційна скарга на окрему ухвалу скаржником подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України у зв`язку з неврахуванням висновків Верховного Суду щодо змісту та правової природи окремої ухвали. 
На переконання скаржника, суд апеляційної інстанції, постановляючи окрему ухвалу, не зазначив конкретних норм закону чи інших нормативно-правових актів, які нібито порушено ДВС, та не розкрив суть порушення всупереч правовій позиції, викладеній Верховним Судом у справі № 242/4807/17, за якою в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення. Крім того, скаржник зазначає, що суд не врахував висновки Верховного Суду у справі № 600/2617/22-а стосовно того, що окрема ухвала є правом суду та засобом належного реагування лише за умови належного встановлення порушень закону та факту невиконання рішення за наявності реальної можливості його виконати.
Мін`юст у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції порушив статті 249, 324 КАС України та необґрунтовано прийняв окрему ухвалу, фактично дійшовши висновку, що невиконанням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2023 у справі № 320/6164/23 державний виконавець допускає порушення норм закону.
Скаржник вважає, що виконання рішення суду апеляційної інстанції (за яким визнано протиправними дії державного виконавця щодо пред`явлення до виконання виконавчого документу та скасовано постанову ВП № 70604263 від 22.12.2022 про відкриття виконавчого провадження) само собою не покладає на державного виконавця обов`язку фактично закрити провадження, зняти арешти чи змінити дані в реєстрі боржників, оскільки такі наслідки прямо не визначені ні змістом судового рішення, ні нормами закону.
На думку скаржника, суд апеляційної інстанції не врахував, що за даними Єдиного реєстру боржників ОСОБА_1 не значиться боржником у ВП № 52086132, тоді як арешти, накладені в межах зведеного ВП № 70604610, до складу якого входять інші виконавчі провадження. Отже, вказівки окремої ухвали щодо необхідності закриття проваджень, зняття арештів та зміни даних у реєстрі боржників не випливають зі змісту постанови від 12.09.2023 та не мають законного підґрунтя.
Мін`юст зазначив, що після ухвалення апеляційним адміністративним судом постанови від 12.09.2023 у справі № 320/6164/23 виконавчий лист позивачу не видавався та на примусове виконання не пред`являвся, у зв`язку із чим виконавче провадження з примусового виконання цього судового рішення не відкривалося. За відсутності виконавчого листа та відкритого виконавчого провадження державний виконавець об`єктивно позбавлений можливості вчиняти виконавчі дії, а отже, питання про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду у цьому випадку є юридично необґрунтованим.
Верховний Суд ухвалою від 16 грудня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на окрему ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року.
Позивач не подав відзив на касаційну скаргу.
Верховний Суд ухвалою від 15 січня 2026 року відмовив Мін`юсту у задоволенні клопотання про зупинення виконання окремої ухвали від 30 жовтня 2024 року до прийняття остаточного рішення судом касаційної інстанції у цій справі.
Верховний Суд ухвалою від 15 січня 2026 року призначив розгляд справи № 320/6164/23 у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Позиція Верховного Суду
Оцінка висновків суду апеляційної інстанції і доводів учасників справи
Надаючи правову оцінку встановленим у справі обставинам, доводам касаційної скарги та висновкам суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із такого.
Згідно із частинами першою-третьою статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених належними і допустимими доказами.
Стаття 124 Конституції України та стаття 370 КАС України встановлюють обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили, для всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій та громадян.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідному суб`єкту владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.
Отже, окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли їх вчиненню, і вона має на меті усунення таких порушень та запобігання їм у майбутньому. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 20 квітня 2023 року у справі № 160/4787/20. 
У постанові від 16.04.2025 в справі № 320/8487/24 Верховний Суд зазначив, що відповідно до частини першої статті 249 КАС України окрема ухвала є формою судового реагування на виявлені під час розгляду справи порушення закону з метою усунення причин і умов їх допущення; така ухвала може бути постановлена лише за наявності безспірно встановлених під час розгляду справи обставин, які не потребують додаткового доказування, із обов`язковим зазначенням конкретної норми закону чи іншого нормативно-правового акта та суті допущеного порушення, відповідно до частини четвертої статті 249 КАС України; при цьому окрема ухвала має допоміжний характер, не може підміняти вирішення основного предмета спору та повинна бути належно обґрунтована з урахуванням принципу пропорційності відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України.
У цій постанові Верховний Суд зазначив, що «окрема ухвала виноситься лише щодо обставин, які встановлені під час розгляду справи, є безспірними та не потребують додаткового доказування.
Предмет спору вирішується основним судовим рішенням, а окрема ухвала має допоміжну функцію - реагувати на супутні порушення процесуальних норм, зловживання правами чи недоліків в діяльності суб`єктів владних повноважень, які є очевидними, безспірно встановлені під час розгляду конкретного спору та прямо пов`язані з ним.
Верховний Суд виходить із того, що постановлення окремої ухвали допустиме лише за умов, що такі обставини: (1) встановлені судом без необхідності додаткового доказування поза межами досліджених доказів; (2) свідчать про наявну або потенційну загрозу для правопорядку, суспільних інтересів чи прав та інтересів окремих осіб; (3) виявлені у процесі безпосереднього розгляду спору по суті.
Суд зобов`язаний чітко обґрунтувати необхідність постановлення окремої ухвали, дотримуючись принципу пропорційності між виявленим порушенням та заходом реагування, з урахуванням усіх обставин справи.»"
Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.05.2024, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2024, у задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої в порядку статті 383 КАС України, відмовлено. Суди дійшли висновку про відсутність підстав для визнання бездіяльності державного виконавця протиправною, зокрема з огляду на те, що виконавче провадження з примусового виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2023 у справі № 320/6164/23 не відкривалося.
Матеріалами справи встановлено, що після ухвалення апеляційним адміністративним судом постанови від 12.09.2023 у справі № 320/6164/23 виконавчий лист позивачу не видавався та на примусове виконання не пред`являвся, у зв`язку із чим виконавче провадження щодо примусового виконання цього судового рішення не відкривалося. За таких обставин у державного виконавця були відсутні процесуальні підстави для вчинення виконавчих дій, а відтак доводи щодо протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень у цій частині не знаходять належного юридичного підтвердження.
Водночас у мотивувальній частині оскаржуваної окремої ухвали (30.10.2024) у цій же справі суд апеляційної інстанції, пославшись на ті самі фактичні обставини (невиконання постанови від 12.09.2023, не скасування постанови державного виконавця у виконавчому провадженні № 70604263, не закриття цього провадження, наявність відомостей про позивача у реєстрі боржників), дійшов протилежного висновку - про наявність порушення статті 124 Конституції України та статті 370 КАС України з боку органу державної виконавчої служби, що, на думку суду, потребує реагування в порядку статті 249 КАС України шляхом постановлення окремої ухвали.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, з одного боку, у постанові у цій справі погодився з відсутністю підстав для визнання бездіяльності державного виконавця протиправною, а з іншого - в окремій ухвалі фактично констатував невиконання судового рішення цим же органом державної виконавчої служби як порушення закону. Така внутрішня суперечність між висновками, викладеними у постанові за результатами розгляду апеляційної скарги та в окремій ухвалі, суперечить вимогам статті 242 КАС України щодо законності, обґрунтованості та послідовності судових рішень.
Крім того, формально пославшись на статтю 124 Конституції України та статтю 370 КАС України, суд апеляційної інстанції не конкретизував, які саме дії чи бездіяльність державного виконавця є порушенням цих норм, які саме юридично значущі обов`язки покладені на нього у зв`язку з набранням законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2023 року у справі № 320/6164/23, у який строк вони мали бути вчинені, та які причини і умови сприяли такому порушенню у ситуації, коли, за власним же висновком цього суду, виконавче провадження з примусового виконання постанови від 12.09.2023 у справі № 320/6164/23 не відкривалося, виконавчий лист позивачу не видавався та на примусове виконання не пред`являвся. 
Слід урахувати, що з резолютивної частини постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2023, якою визнано протиправними дії державного виконавця щодо пред`явлення виконавчого документа до виконання та скасовано постанову ВП № 70604263 від 22.12.2022 про відкриття виконавчого провадження, не випливає обов`язок державного виконавця закривати провадження, знімати арешти чи змінювати відомості в Єдиному реєстрі боржників, оскільки такі наслідки прямо не передбачені ані резолютивною частиною рішення, ані нормами закону.
Водночас суд апеляційної інстанції не врахував, що за даними Єдиного реєстру боржників ОСОБА_1 не значиться боржником у ВП № 52086132, а арешти накладені в межах зведеного ВП № 70604610, до складу якого входять інші виконавчі провадження. За таких обставин вказівки окремої ухвали щодо закриття проваджень, зняття арештів та внесення змін до реєстру боржників не випливають зі змісту постанови від 12.09.2023 і не мають законного підґрунтя.
Отже, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору само собою не забезпечує досягнення мети, задля якої постановлено окрему ухвалу, оскільки суд фактично спонукає до виконання рішення способом, не передбаченим його резолютивною частиною.
За відсутності належної конкретизації суд не виконав вимоги частини четвертої статті 249 КАС України щодо чіткого визначення порушеної норми права та суті допущеного порушення. Такий підхід не узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 квітня 2023 року у справі № 160/4787/20, у якій наголошено на обов`язковості зазначення в окремій ухвалі конкретної норми права, вимоги якої порушено та опису суті порушення. 
Оскаржувана окрема ухвала постановлена за відсутності належним чином установлених та обґрунтованих порушень закону, які були б виявлені судом саме під час розгляду цієї справи, без дотримання вимог частини четвертої статті 249 КАС України щодо визначення конкретних норм права та суті порушення, а також із порушенням вимог статті 242 КАС України щодо законності і обґрунтованості судових рішень, логічній узгодженості. 
Верховний Суд звертає увагу, що КАС України чітко розмежовує:
- механізм судового контролю за виконанням судових рішень (статті 382- 383 КАС України);
- інститут окремої ухвали як форму реагування на порушення закону, виявлені під час розгляду справи (стаття 249 КАС України).
Ці правові механізми не можуть підміняти один одного або використовуватися як альтернативні способи впливу, а мають застосовуватися в межах і з урахуванням цілей, визначених законом, та відповідати їх правовій природі.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі № 320/8487/24, окрема ухвала може бути постановлена лише за наявності безспірно встановлених у межах розгляду справи порушень закону. Натомість у цій справі такі порушення не конкретизовано, а зміст окремої ухвали суперечить основній постанові суду.
Фактично суд апеляційної інстанції підмінив інститут окремої ухвали механізмом контролю за виконанням рішення та вийшов за межі предмета спору, що не відповідає вимогам статті 249 КАС України та правовим позиціям Верховного Суду.
За таких обставин окрема ухвала не може вважатися законною та обґрунтованою і підлягає скасуванню.
Відповідно до статті 351 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково й ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в межах, визначених статтею 341 цього Кодексу, ухвалено з порушенням норм процесуального права або з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Ураховуючи викладене, касаційну скаргу Мін`юсту слід задовольнити, а окрему ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року - скасувати.
Ухвалення Верховним Судом рішення на користь суб`єкта владних повноважень не дає підстав для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.
Окрему ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року у справі № 320/6164/23 скасувати.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................
В.М. Соколов
А.Г. Загороднюк 
 Л.О. Єресько ,
Судді Верховного Суду