Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02.07.2026  	Справа №607/12840/26 Провадження №2-а/607/373/2026	

м. Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Сташків Н.М., 
за участі секретаря судового засідання Юхимчук Т.В.,

у відсутності учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, -

В С Т А Н О В И В :

10.06.2026 позивач ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Черніцького І.Р., пред`явив до суду позов до ІНФОРМАЦІЯ_1  про скасування постанови № R424961 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 16.03.2026.
Позов обгрунтовано тим, що оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 грн за те, що позивач не з`явився за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки відповідно до повістки. 
Позивач вважає вказану постанову необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, оскільки він жодного разу не викликався ТЦК та СП для проходження ВЛК чи уточнення даних, а із змісту оскаржуваної постанови не зрозуміло, коли такий виклик мав місце та коли позивач мав прибути до ТЦК та СП. 
Крім того, в порушення вимог закону, протокол та постанова не складались у присутності позивача, про винесення оскаржуваної постанови позивач не повідомлявся взагалі, що є безумовною та окремою підставою для її скасування.
Позивач ніколи не надсилав ніяких заяв про те, що не оспорює нібито допущене порушення, пов`язане з порушенням правил військового обліку.
Копію оскаржуваної постанови він отримав через свого представника 10.06.26р., звернувшись із заявою до Тернопільського відділу ДВС, тому позивач вважає, що строк на оскарження постанови було пропущено з поважних причин, оскільки під час її винесення присутнім не був, поштою дана постанова не надходила, ні протокол, ані постанова не виносилась за відома чи присутності позивача. 
З цих підстав позивач просив суд поновити строк на оскарження постанови № R424961 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 16.03.2026, скасувати зазначену постанову і закрити провадження у справі. 
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської від 12.06.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено її розгляд у судовому засіданні 18.06.2026 об 11 год.
В зазначену дату та час учасники справи не з`явились. Позивач у позовній заяві просив розглядати справу без його участі, а відповідач, отримавши копію ухвали про відкриття провадження у справі в електронний кабінет 15.06.2026 та відповідно можливість ознайомлення з матеріалами справи через Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему, про причини неявки не повідомив.
З урахуванням вимог ч. 3 ст. 126 КАС України, з огляду на те, що копію ухвали про відкриття провадження у справі відповідач отримав менш ніж за 5 днів до судового засідання, розгляд справи відкладено на 01.07.2026 на 10 год 50 хв.
У зазначену дату представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, оскільки отримав судову повістку в електронний кабінет ІНФОРМАЦІЯ_1 20.06.2026, повторно в судове зсідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву не подав.
Наведене відповідно до ч. 3 ст. 205 КАС України є підставою для вирішення справи у відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів.
Ухвалення та проголошення судового рішення згідно з вимогами ч. 1 ст. 227 КАС України відкладено до 16.00 год. 02.07.2026.
Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив такі обставини.
Постановою ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 №R424961 від 16.03.2026 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн за те, що «за результатом вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, встановлено, що ОСОБА_1 не прибув за викликом до ТЦК та СП у строк та місце, зазначені в повістці № 6609991».
Відмітка особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, про отримання копії постанови в постанові відсутня. 
Позивач стверджує, що копію оскаржуваної постанови отримав 10.06.2026 через свого представника, який ознайомився з матеріалами виконавчого провадження. До суду з позовом позивач звернувся 10.06.2026. Заява представника позивача адвоката Черніцького І.Р., адресована до органу виконавчої служби, датована 09.06.2026 року, містить відмітку про отримання копій матеріалів виконавчого провадження 10.06.2026.
Відповідач на спростування вказаних відомостей не надав жодних доказів ознайомлення ОСОБА_1 з оскаржуваною постановою, тому суд вважає, що строк оскарження постанови слід рахувати з моменту ознайомлення позивача із нею, який підтверджений заявою від 09.06.2026 із відміткою про отримання копії 10.06.2026, а отже, десятиденний строк оскарження не пропущений.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про обґрунтованість позовних вимог, підтвердження їх матеріалами справи та необхідність задоволення позову з таких мотивів.
Порядок та підстави притягнення до адміністративної відповідальності регулюються Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП).
Частинами першою та другою статті 7 КУпАП визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Згідно зі статтею 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи, серед іншого, про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Частиною третьою статті 210-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.
Диспозиція статті носить бланкетний характер, тобто охоронюваних законом правил поведінки вона не встановлює, а спрямовує до інших актів законодавства, які визначають відповідні правила, на порушення яких існує заборона.
Отже, у кожному конкретному випадку повинно бути встановлено, яке саме законодавство про оборону та мобілізаційну підготовку порушено особою, яка притягується до адміністративної відповідальності у період особливого стану.
За приписами статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період – період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно з Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває і по теперішній час.
Отже, на дату події, яка згідно з оскаржуваною постановою ставиться у вину позивачу, діяв особливий період.
Відповідно до частини десятої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232-XII) громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, серед іншого: уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки; прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.
Згідно із частиною третьою статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 2232-XII, взяттю на військовий облік військовозобов`язаних у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України підлягають, з-поміж інших категорій, громадяни України, які досягли 25-річного віку під час перебування на військовому обліку призовників.
Механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначено Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1487, додатком 2 до якого затверджені Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі – Правила військового обліку).
Абзацом 2 пункту 1 Правил військового обліку передбачено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні, серед іншого, прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки на збірні пункти, призовні дільниці, до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях) районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки для взяття на військовий облік та визначення призначення на особливий період, оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори військовозобов`язаних та резервістів.
За викликом районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувальних органів) резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби (пункт 21 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560).
Отже, з об`єктивної сторони правопорушення, передбачене статтею 210-1 КУпАП полягає, серед іншого, у порушенні Правил військового обліку, зокрема, щодо встановленого обов`язку прибувати до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Судом з`ясовано, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він не прибув за викликом до ТЦК та СП у строк та місце, зазначені в повістці № 6609991.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач зазначеної повістки не отримував, йому не відома причина виклику, ТЦК та СП жодного разу не надсилав йому викликів ні для проходження ВЛК, ні для уточнення даних чи з інших причин. Він неодноразово уточнював свої дані, що підтверджується витягом з додатку Резерв+.
В оскаржуваній постанові зазначено, що 15.03.2026 року від ОСОБА_1 надійшла заява, згідно з якою він зазначив, що не оспорює допущене порушення та згідний на притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності.
Проте в позовній заяві позивач вказав, що ніколи не надсилав заяв подібного змісту, йому взагалі не було відомо ні про складення протоколу про адміністративне правопорушення, ні про винесення оскаржуваної постанови.
Суд двічі повідомляв відповідача про розгляд справи, забезпечуючи можливість подати відзив та докази на обгрунтування оскаржуваного рішення.
Однак, ані відзиву, ані будь-яких доказів, у тому числі повістки про виклик до ТЦК та СП № 6609991 та заяви, яка, як зазначено в постанові, надійшла через електронний кабінет призовника, відповідач не надав.
За вказаних обставин суд не погоджується з висновками про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення.
Відповідно до примітки до статті 210 КУпАП, положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.
Аналіз вказаної норми, виходячи із приписів статті 77 КАС України, дозволяє зробити висновок, що сторона відповідача у кожному випадку має довести неможливість отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.
Таким чином станом на день винесення оскаржуваної постанови відповідач мав можливість перевірити дані позивача та пересвідчитись, у тому числі за даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів чи його дані оновлено вчасно.
Відомостей про те, чи були інші підстави виклику позивача до ТЦК та СП, окрім уточнення даних, відповідач не надав, а в оскаржуваній постанові причина виклику за повісткою не зазначена.
Відповідач не надав інформації та доказів, які саме відомості мав уточнити позивач, які неможливо отримати з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно ст. 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Положеннями ст. 129 Конституції України проголошено основні засади здійснення судочинства, серед яких – змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Положеннями ст. 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом (частина 1 ст. 7 КУпАП).
Частина 1 ст. 9 КУпАП визначає поняття адміністративного правопорушення (проступку), яким визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Отже, сама по собі постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення особою правопорушення, оскільки така постанова за своєю правовою природою є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду справи про адміністративне правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.
Суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи не прямого умислу та настає лише за умови, що особа усвідомлювала протиправний характер своїх дій і мала прямий умисел, спрямований на порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, в даному випадку – ухилення від явки за викликом ТЦК та СП.
Вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Відповідно до статті 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Усвідомлення означає не лише розуміння фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються предмета, об`єктивної сторони складу конкретного правопорушення, а й розуміння його суспільної небезпеки.
Тобто, позивач мав знати, що його викликають у ТЦК, однак свідомо не з`явитися, при цьому обов`язок довести вказану обставину в силу статті 77 КАС України покладається на відповідача.
Відповідач відзиву на позов та доказів, що повістка, про яку зазначено в оскаржуваній постанові, була направлена позивачу та він її отримав, суду не надав, представника в судове засідання не направив.
Тому, суд вважає, що відповідачем не доведено, що ОСОБА_1 знав про необхідність з`явитися на виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадян у зазначеній у повістці місце та строк, і він, незважаючи на це, в приміщення ТЦК не з`явився.
Отже, умисел позивача на вчинення адміністративного правопорушення не доведений «поза розумним сумнівом».
В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Суд також зазначає, що всупереч вимогам статті 283 КУпАП в оскаржуваній постанові не викладено обставин, установлених під час розгляду справи. Зокрема, у постанові не вказано, коли позивачу було направлено повістку про виклик, коли він її отримав чи мав отримати, дату та час, на коли він викликався, однак не прибув.
За вказаних обставин, беручи до уваги, що обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача, який доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, не надав, оскаржувану постанову слід скасувати, а провадження по справі закрити.
В силу вимог частини першої статті 139 КАС України сплачений позивачем судовий збір в розмірі 665,6 грн підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 9, 90, 122, 242 – 246, 250, 255, 257, 286, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про притягнення до адміністративної відповідальності задовольнити. 
Скасувати постанову ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 №R424961 від 16.03.2026, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьої статті 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн, а провадження у справі закрити.
Стягнути в користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань  ІНФОРМАЦІЯ_1 судовий збір у розмірі 665,60 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_2 , місцезнаходження – АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 .
Суддя    	Н. М. Сташків