ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року	Львів	Справа № 140/1015/25 пров. № А/857/19100/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді	Матковської З. М.	
суддів -	Гінди О. М.	
 	Гуляка В. В.	
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у справі №140/1015/25 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення-,
головуючий суддя першої інстанції – Лоовський О.А., час ухвалення -у письмовому провадженні, місце ухвалення – м. Луцьк, дата складання повного тексту – 09.04.2025
В С Т А Н О В И В :
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернулась з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС у Волинській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25.07.2024 №0203202407.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.07.2024 ГУ ДПС у Волинській області складено акт №17683/03-20-24-07/ НОМЕР_1 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків фізичної особи ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 29.08.2018 по 21.04.2020, із врахуванням вимог ст. 102 ПКУ, за період перебування в статусі суб`єкта господарювання» (надалі акт перевірки) у якому встановлені порушення: «Документальною позаплановою невиїзною перевіркою неможливо підтвердити реальність господарських операцій платника податків ОСОБА_2 за період здійснення господарської діяльності з 29.08.2018 по 21.04.2020 з контрагентами: ТзОВ «РЕДРОК» (код ЄДРПОУ 41312568), ВКПП «Агропромтехцентр» (код ЄДРПОУ 41312568) та ТзОВ «ПРИТАНІ» (код ЄДРПОУ 40087925) та СПД - ФО ОСОБА_2 (31285244772)».
Документальною позаплановою невиїзною перевіркою встановлені порушення самозайнятою особою ОСОБА_1 п. 121.1 ст.121 Податкового кодексу України, а саме не забезпечення надання для перевірки первинних документів за період з 29.08.2018 по 21.04.2020.
25.07.2024 ГУ ДПС у Волинській області винесено податкове повідомлення-рішення (далі - ППР) №0203202407, яке 20.08.2024 було оскаржене представником позивача в адміністративному порядку. За результатами розгляду скарги рішенням Державної податкової служби України (далі ДПС України) від 18.10.2024 №31400/6/99-00-06-01-03-06, скаргу залишено без задоволення.
На переконання позивача, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв поза межами повноважень та у не спосіб, що визначений законами України, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправними і підлягає скасуванню.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09.04.2025 р. позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 25.07.2024 №0203202407 на суму штрафних (фінансових) санкцій 1020,00 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривні 96 копійок.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також неповно з`ясовано обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.
Апелянт вважає, що позивач помилково посилається на п. 296.1 ПК України, як на звільнення від обов`язку зберігати первинні документи. Ця норма регулює лише порядок ведення обліку доходів, але не скасовує вимог ст. 44 ПК України щодо збереження первинних документів, що підтверджують фактичне виконання господарських операцій.
Стаття 44 ПК України передбачає, що всі платники незалежно від системи оподаткування, зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників пов`язаних із визначенням об`єкта оподаткування, на підставі первинних документів.
П. 291.1 ПК України вимагає від платників єдиного податку 2 групи вести Книгу обліку доходів, де фіксуються всі надходження, але ця книга не замінює первинні документи, які підтверджують факт надання послуг або продажу товару.
Зазначає, що в акті перевірки №17683/03-20-24-07/ НОМЕР_1 від 02.07.2024р. порушення щодо не підтвердження витрат відсутні. В даному акті перевірки не підтверджено реальність господарських операцій ФОП ОСОБА_1 з ТОВ «РЕДРОК» (код ЄДРПОУ 41312568), ВКПП «Агропромтехцентр» (код ЄДРПОУ 41312568) та ТОВ «ПРИТАНІ» (код ЄДРПОУ 40087925) та СПД-ФО ОСОБА_3 ( НОМЕР_2 ), внаслідок відсутності у ФОП ОСОБА_1 будь-яких складських, виробничих чи інших приміщень, де могло здійснюватися можливе виготовлення або зберігання вказаної продукції, відсутність найманих осіб які могли здійснювати виробництво, навантаження та розвантаження даного товару, а також відсутність будь - яких інших документів які засвідчують переміщення товарів від постачальника до покупця, а також відсутності факту придбання реалізованої заготовки. В акті перевірки чітко зазначено, що ФОП ОСОБА_1 ході господарської діяльності не здійснювала закупку реалізованих заготовок та їх не виготовляла. Згідно розрахункового рахунку, підприємцем було отримано дохід, який в подальшому було знято готівкою через банкомат.
Зауважує, що позивач не могла виготовляти деревину (заготовки), чи придбавати у інших суб`єктах господарювання на суму 1,5 млн. грн. відповідно у 2018 та у 2019рр., без сплати по розрахунковому рахунку, без участі в аукціонах, без найманих працівників, без складських приміщень та без документів щодо транспортування продукції.
Більш того, відсутність первинного документу свідчить також і не про виконання платником податків, свого податкового обов`язку, визначеного п.36.1 ст. 36 п. 44.1 ст. 44
Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року №2755-УІ (зі змінами та доповненнями), зокрема в частині визначення об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі належним чином складених первинних документів.
Разом з тим, невиконання або неналежне виконання встановлених законодавством правил завжди є наслідком дій (бездіяльності) особи, які кваліфікуються як умисні, оскільки як невиконання так і неналежне виконання є порушенням обов`язків закріплених за платником податків у ст. ст. 16, 36 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року №2755-УІ (зі змінами та доповненнями).
Таким чином, дії ФОП ОСОБА_1 є умисними, оскільки вона удавано, цілеспрямовано створила умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених цим Кодексом, зокрема в частині оформлення господарської операції належними первинними документами.
Головним управлінням ДПС у Волинській області під час проведення перевірки було під підпис вручено Вимогу №1 від 19.06.2024р. про надання документів/копій документів, однак позивач не надав належні документи, які підтверджують придбання, зберігання, транспортування та реалізацію товарів. Надані банківські виписки не є достатніми для підтвердження реальності господарських операцій. Надання лише банківських виписок не є належним доказом фактичного виконання операцій без підтвердження руху товарів первинними документами (ТТН), оскільки банківська виписка фіксує лише рух коштів між контрагентами, але не підтверджує фактичне постачання товарів або надання послуг. Грошовий переказ може здійснюватися з різних підстав, не пов`язаних із реальним виконанням господарських операцій.
Таким чином, позивачем не було виконано обов`язок передбачений п.85.1 ст.85 Податкового кодексу України про надання посадовим особам контролюючих органів після початку перевірки у повному обсязі всіх документів, що належали або пов`язані з предметом перевірки.
Аргументи про «транспортування силами замовника» не звільняють платника податків від обов`язку підтвердити факт постачання товару або виконання послуг. Якщо Позивач є продавцем товару, він мав би володіти документами, які підтверджують передачу товару покупцю.
Судом першої інстанції вказане не було враховано, тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції, вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 02.07.2024 ГУ ДПС у Волинській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 , за результатами якої складено акт №17683/03-20-24-07/ НОМЕР_1 від 02.07.2024, у висновках якого встановлено наступні порушення:
- відсутність документального підтвердження реальності господарських операцій позивача за період з 29.08.2018 по 21.04.2020;
- відсутність договорів, товаро-транспортних накладних, актів приймання-передачі товару, чеків, видаткових касових ордерів, квитанцій та інших документів, що підтверджують рух товарів;
- відсутність складських, виробничих приміщень, транспортних засобів, необхідних для зберігання, виробництва та транспортування товарів;
- відсутність найманих працівників, які могли би здійснювати господарську діяльність у зазначених обсягах;
- фінансові операції мали характер «зняття готівки» без підтвердження подальшого використання цих коштів у господарській діяльності.
Враховуючи викладене, за результатами перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення №0203202407 від 25.07.2024, яким до ФОП ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції за порушення вимог п 44.1, п. 44.3, п.121.1 ст. 121 ПК України.
20.08.2024 представником позивача подавалась скарга на ППР із усіма необхідними документами.
За результатами розгляду скарги ДПС України винесено рішення від 18.10.2024 №31400/6/99-00-06-01-03-06, яким скаргу залишено без задоволення.
Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернулась до суду із цим позовом.
Суд першої інстанції позов задовольнив тих підстав, що представлені позивачем документи відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» до первинних документів, не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності та в сукупності з іншими доказами підтверджують реальність здійснення господарських операцій позивача з контрагентами.
Апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції та зазначає наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України (далі ПК України), приписи якого суд застосовує в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Згідно з пунктом 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України встановлено, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом (абзац п`ятий підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Кодексу).
Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.
Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.
Як вбачається з наказу №2256-п від 19.06.2024, перевірку діяльності позивача проведено ГУ ДПС у Волинській області на підставі пп.78.1.7 п.78.1 ст.78 ПК України.
Згідно з підпунктом 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема:
розпочато процедуру реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, закриття постійного представництва чи відокремленого підрозділу юридичної особи, в тому числі іноземної компанії, організації, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків.
Пунктом 78.4 статті 78 ПК України встановлено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.
Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків (крім перевірок, передбачених підпунктом 78.1.22 пункту 78.1 цієї статті) надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.
В акті перевірки зазначено, та не спростовано позивачем, що 21.04.2020 зареєстровано дію «внесення рішення фізичної особи підприємця про припинення підприємницької діяльності» по ФОП ОСОБА_4 .
Актом перевірки стверджено і відповідає матеріалам судової справи, що копія наказу №2256-п від 19.06.2024 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та повідомлення №752 від 19.06.2024 на перевірку були вручені під розписку ФОП ОСОБА_4 .
З огляду на наведене, суд першої інстанції вірно виснував про відсутність процедурних порушень ГУ ДПС у Волинській області під час призначення та проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 на підставі наказу №2256-п від 19.06.2024.
Щодо податкового повідомлення-рішення від 25.07.2024 №0203202407.
Як слідує з Акту перевірки, відповідачем виявлено порушення пункту 16.1.5 пункту 16.1 статті 16 та пункту 86.7 статті 86 розділу І Податкового кодексу України або статті 353 та частини восьмої статті 354 Митного кодексу України письмових пояснень та їх документального підтвердження (зокрема щодо обставин, які стосуються події правопорушення та вжитих платником податків заходів щодо дотримання правил та норм законодавства, з посиланням на документи та інші фактичні дані, що підтверджують вказані обставини): не забезпечення зберігання частини первинних документів, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та податкових зобов`язань; період фінансово-господарської діяльності платника податків, при здійсненні якої вчинено ці порушення 29.08.2018 по 21.04.2020, згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення 25.07.2024 №0203202407.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність порушень та зазначає наступне.
Отже, відповідач вважає, що позивач, як платник єдиного податку другої групи була зобов`язана підтвердити правомірність формування суми отриманих доходів відповідними первинними документами, а отже, як наслідок, необхідність зберігання та надання контролюючому органу первинних документів.
Відповідно до пп. 16.1.2. п.16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів
Для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту ( п. 44.1 ст. 44 ПК України).
Згідно із п. 44.3 ст. 44 ПК України, платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складання якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання-з передбаченого цим Кодексом граничного термін) подання такої звітності.
У разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності (п.44.6 ст.44 ПК України).
Отже, статтею 44 ПК України встановлено мінімальні строки зберігання документів та інформації, пов`язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів із збільшенням цього строку при проведенні процедури оскарження у разі визначення сум зобов`язань контролюючими органами.
Згідно пункту 52-2 підрозд. 10 розд. XX «Перехідні положення» ПК України на період з 18.03.2020 по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабміном, зупиняється перебіг строків давності, передбачених ст. 102 ПК України. Відповідно до пп. 69.9 п. 69 підрозд. 10 розд. ХХ «Перехідні положення» ПК України тимчасово, до 01.08.2023, для платників податків та контролюючих органів зупиняється перебіг строків, визначених податковим законодавством та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, крім випадків, передбачених пп. 69.9 п. 69 підрозд. 10 розд. ХХ «Перехідні положення» ПКУ.
У період з 29.08.2018 по 21.04.2020 позивач перебувала на спрощеній системі оподаткування.
Відповідно до п. 291.2 ст.291 ПК України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Підпунктом 2 пункту 291.4 статті 291 ПК України визначено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку: друга група фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб; обсяг доходу не перевищує 834 розміри мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.
Статтею 296 ПК України передбачено, що фізичні особи-підприємці - платники єдиного податку першої і другої груп та платники єдиного податку третьої групи, які не є платниками податку на додану вартість, ведуть облік у довільній формі шляхом помісячного відображення отриманих доходів.
Облік доходів та витрат може вестися в паперовому та/або електронному вигляді, у тому числі через електронний кабінет.
Платники єдиного податку першої та другої груп подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строк, встановлений для річного податкового (звітного) періоду, в якій відображаються обсяг отриманого доходу, щомісячні авансові внески, визначені пунктом 295.1 статті 295 цього Кодексу, а також відомості про суми єдиного внеску, нарахованого, обчисленого і сплаченого в порядку, визначеному законом для даної категорії платників.
Отже, чинне податкове законодавство (ст. ст. 291, 296 ПК України) не зобов`язує платника єдиного податку другої групи (не платника ПДВ) вести облік понесених витрат.
Відповідно такі ФОП не повинні підтверджувати первинними документами витрати на придбання товарів/послуг, а повинні вести облік доходів з урахуванням вимог п.44.1 ст.44 ПК України. Водночас, такі ФОП повинні підтверджувати факт включення або не включення певних доходів до загального складу доходу (ст.292 ПК України).
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суд першої інстанції про те, що доводи відповідача про ненадання документів, які підтверджують придбання та походження товару, є безпідставним і таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства.
Щодо вимоги про надання документів/копій документів.
ГУ ДПС у Волинській області під час проведення перевірки позивачу під підпис було вручено вимогу №l від 19.06.2024 про надання документів/копій документів, в тому числі:
- документи підтверджуючи транспортування товарно-матеріальних цінностей (ТТН, шляхові листи та ін.) та виконання навантажувально-розвантажувальних робіт;
- перелік обладнання. яке використовуються в господарській діяльності, місце розташування та документальне підтвердження (у власності та користуванні, у т.ч. на умовах оренди);
- собівартість одиниці реалізованої продукції;
- інформацію щодо участі вказаних СГД в аукціонах;
- договори купівлі-продажу лісової продукції (сировини);
- первинні документи щодо придбання (одержання)/продажу (поставки) товарів або послуг: специфікації-накладні на деревину відпущену, накладні, акти приймання-передачі, з урахуванням наявності певних типових форм та галузевої специфіки, тощо;
- первинні та інші документи щодо транспортування продукції - з урахуванням наявності типових форм та галузевої специфіки (товарно-транспортні накладні (ліс), договори про надання послуг перевезення тощо);
- розрахункові документи - платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, розрахункові чеки (їх корінці);
- інші документи, що стосуються предмету перевірки.
В ході проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 було надано відповідь на вимогу про надання документів для перевірки №l від 19.06.2024, у якій зазначено, що вона здійснювала господарську діяльність в період з 29.08.2018 по 21.04.2020, в процесі якої виникали фінансово - господарські взаємовідносини з ВКПП «АГРОПРОМТЕХЦЕНТР», ТОВ «РЕДРОК», ФОП ОСОБА_3 . За вказаний період розрахунки з контрагентами проведені, заборгованість відсутня.
Для перевірки надано: Книгу обліку доходів, виписки з особового рахунку ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» за 2018-2019 роки. Інші документів підприємцем надано не було.
Натомість позивач стверджує, що нею було надано під час перевірки і зі скаргою усі необхідні і наявні документи: договори, видаткові накладні, виписки з особового рахунку, книгу обліку доходів і витрат та ін.
Крім того, ФОП ОСОБА_1 зазначає, що частину витребуваних документів позивач не могла мати і не мала (наприклад, облік понесених витрат специфічної форми адже податкове законодавство (ст. ст. 291, 296 ПК України) не зобов`язує платника єдиного податку ІІ групи (не платника ПДВ) вести його за якоюсь обов`язковою формою; ТТН адже вони не оформлювались, з огляду на п.2 чинного до 2022 року переліку, затвердженого постановою КМУ від 25.02.2009 №207 (далі - перелік №207), за яким вимоги складати ТТН немає, якщо вантажні перевезення здійснюються для власних потреб).
Апеляційний суд погоджується із доводами позивача та висновками суду першої інстанції про те, що у випадку здійснення перевезень для власних потреб вимоги складати ТТН немає, оскільки відповідно до п. 2 переліку №207 ( який був чинним у період здійснення господарських операцій позивачем), у випадку перевезення для власних потреб вимоги складати ТТН немає, слід було мати лише накладну або інший документ на підтвердження права власності на вантаж.
Відповідно до долучених позивачем та наявних у матеріалах справи договорів, укладених із ТзОВ «РЕДРОК», ТзОВ «ПРИТАНІ», ВКПП «АГРОПРОМТЕХЦЕНТР» та ФОП ОСОБА_3 «транспортні витрати, умови поставки, розвантаження товару та інші витрати проводяться за домовленістю сторін», відтак перевезення відбувались для власних потреб, а тому ТТН не складались.
Зазначені обставини ТзОВ «ПРИТАНІ» та ВКПП «АГРОПРОМТЕХЦЕНТР» підтвердили у відповідях на адвокатські запити (а. с. 100, 101). Запит до ТзОВ «РЕДРОК» повернувся за закінченням терміну зберігання (а. с. 99).
Відповідач у Акті №17683/03-20-24-07/2681721081 також зауважив, що: «враховуючи відсутність у ФОП ОСОБА_1 будь-яких складських, виробничих чи інших приміщень, де могло здійснюватися можливе виготовлення або зберігання вказаної продукції, відсутність найманих осіб які могли здійснювати виробництво, навантаження та розвантаження даного товару, а також відсутність будь - яких інших документів які засвідчують переміщення товарів від постачальника до покупця (товаро-транспортні накладні, акти приймання передачі товару, акти виконаних робіт, специфікація замовленого товару, підписання актів передачі товару), а також оскільки в ході проведення перевірки не встановлено факту передачі товарів (послуг) від постачальників товару до ФОП ОСОБА_1 та відповідно від ФОП ОСОБА_1 до ТОВ «РЕДРОК» …, ВКПП «Агропромтехцентр» … та ТОВ «ПРИТАНІ» … та СПД-ФО ОСОБА_3 ( 31285244772 ), відповідно неможливо підтвердити реальність господарських операцій».
Колегія суддів апеляційного суду в цій частині також вважає вірними висновки суду першої інстанції та зауважує наступне.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Згідно статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
У відповідності до статті 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на принципі, зокрема, превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Відповідно до акту перевірки, відповідачем встановлено, що протягом 2018-2019 років позивачем отримано від здійснення діяльності 1 480 354,72 грн та 1 462 552,10 грн відповідно.
ТзОВ «РЕДРОК», ТзОВ «ПРИТАНІ», ВКПП «АГРОПРОМТЕХЦЕНТР», ФОП ОСОБА_3 , щодо яких відповідачем встановлена «нереальність» господарських операцій, були одними з контрагентів позивача.
Проте, мали місце рух активів та зміна капіталу, і мали місце якраз стосовно, зокрема, ТзОВ «РЕДРОК», ТзОВ «ПРИТАНІ», ВКПП «АГРОПРОМТЕХЦЕНТР» та ФОП ОСОБА_3 .
Господарські операції відповідали господарському змісту, як такі, що стосувались лісозаготівлі, що не виходило за основний КВЕД позивача: 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням.
Реальність господарських операцій із названими контрагентами підтверджується відповідними первинними документами, а саме: договорами та видатковими накладними, які позивачем були долучені як до скарги до ДПС України, так і до позовної заяви.
Окрім цього, як вірно зауважив суд першої інстанції, поза увагою податкового органу залишились книги обліку доходів; виписки з особового рахунку ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» за 2018-2019 роки.
Жодних висновків щодо їх прийняття податковим органом чи підстав не прийняття, Акт перевірки не містить. 
Також відсутні висновки і щодо того, чому надані позивачем пояснення та первинні документи не відповідають вимогам та саме яким вимогам законодавства. 
Апеляційний суд зауважує, що податковим законодавством не встановлено конкретного переліку первинних документів, які повинні складатися за наслідками тієї чи іншої господарської операції. Таким чином, будь-які документи (у тому числі, договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Тобто для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Для податкового обліку значення має саме факт поставки тим постачальником, який вказаний в первинних документах, наданих платником податків на підтвердження задекларованих сум податкового кредиту (податкових зобов`язань).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №814/328/15.
Апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що під час розгляду справи та дослідження доказів встановлено, що представлені позивачем документи відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» до первинних документів, не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності та в сукупності з іншими доказами підтверджують реальність здійснення господарських операцій позивача з контрагентами, тому висновки відповідача є безпідставними, оскільки позивачем доведено реальне (фактичне) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в господарській діяльності позивача.
Також відсутність у контрагента добросовісного платника податку, яким є позивач, матеріальних та трудових ресурсів, не виключає можливості реального виконання таким платником господарської операції, та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем (замовником). Дана позиція узгоджується із практикою сталою судовою практикою касаційної інстанції, відповідно до постанови Верховного Суду від 05.10.2022 у справі №640/12691/19.
Крім того, товар може не виготовлятись позивачем, а купуватись з метою продажу в незначних обсягах, тому висновки відповідача про «відсутність найманих осіб, які здійснювали виробництво» є необґрунтованими.
Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що відповідачем не наведено обставин та доказів, які б свідчили про штучний характер господарських операцій в межах спірних правовідносин, їх невідповідність цілям та завданням діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про фіктивність вчинених операцій, а дії позивача та його контрагентів були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди.
Колегія суддів також зауважує, що у кожних окремих правовідносинах (навіть ідентичних на перший погляд) при застосуванні судом одних й тих самих норм права висновки судів можуть бути відмінними в залежності від доводів та обґрунтувань сторін, фактичних встановлених обставин справи, оцінки судами доказів або відсутності певних доказів, проте це не свідчить про неправильне застосування норми матеріального права та/або порушення процесуальних норм, а вказує на відмінність фактичних обставин та доказової бази.
У цій справі суд надає оцінку спірним правовідносинам виходячи з конкретних обставин, встановлених у межах судового розгляду, наявних доказів, доводів та обґрунтувань сторін.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Перевіривши правомірність прийнятого відповідачем рішення згідно до вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення від 25.07.2024 №0203202407 вказаним вище критеріям не відповідає, тому є протиправним та підлягає скасуванню, а адміністративний задоволенню з наведених вище підстав.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у справі №140/1015/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Гуляк