КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 760/17302/22
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6886/2025 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Корнієнка Вадима Івановича на рішення Обухівського районного суду Київської області від 6 грудня 2024 року (суддя Проць Т.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович, ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності, 

встановив:

у листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив:
визнати недійсним договір дарування №3658 від 10 травня 2019 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , квартири площею 131,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1063267380000, номер запису про право власності: 31489539;
скасувати реєстрацію права власності на квартиру, площею 131,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , проведену на підставі договору дарування №3658 від 10 травня 2019 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А., номер запису про право власності №31489539;
визнати недійсним договір дарування №3661 від 10 травня 2019 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , садового будинку, площею 298,3 кв. м за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, м. Українка, садове товариство «Луговий», земельна ділянка з кадастровим номером: 3223151000:04:006:0052, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37005632231, номер запису про право власності: 31489700;
скасувати реєстрацію права власності на садовий будинок, площею 298,3 кв. м за адресою: Київська обл., Обухівський р-н., м. Українка, садове товариство «Луговий», 

земельна ділянка з кадастровим номером: 3223151000:04:006:0052 за ОСОБА_1 , проведену на підставі договору дарування №3661 від 10 травня 2019 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А., номер запису про право власності: 31489700;
визнати недійсним договір дарування №3664 від 10 травня 2019 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , земельної ділянки, площею 0,1386 га, за адресою: Київська обл., Обухівський р-н., м. Українка, садове товариство «Луговий», кадастровий номер: 3223151000:04:006:0052, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37005632231, номер запису про право власності: 31489709;
скасувати реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,1386 га, за адресою: Київська обл., Обухівський р-н., м. Українка, садове товариство «Луговий», кадастровий номер: 3223151000:04:006:0052 за ОСОБА_1 , проведену на підставі договору дарування №3664 від 10 травня 2019 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А., номер запису про право власності: 31489709;
визнати недійсним договір дарування №3684 від 11 травня 2019 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , квартири, площею 134,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1297530780000, номер запису про право власності: 31498980;
скасувати реєстрацію права власності на квартиру, площею 134,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , проведену на підставі договору дарування №3668 від 11 травня 2019 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А., номер запису про право власності: 31498980;
визнати недійсним договір дарування №3686 від 11 травня 2019 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , земельної ділянки, площею 0,1333 га, за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, м. Українка, садове товариство «Луговий», кадастровий номер: 3223151000:04:006:0050, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37002332231, номер запису про право власності: 31499448;
скасувати реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,1333 га, за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, м. Українка, садове товариство «Луговий», кадастровий номер: 3223151000:04:006:0050, за ОСОБА_1 , проведену на підставі договору дарування №3686 від 11 травня 2019 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А., номер запису про право власності: 31499448;
стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 судові витрати.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 12 червня 2017 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого він позичив останньому 247 000 доларів США з відсотковою ставкою 10 % річних. Вказаний правочин був укладений за участю та з відома дружини позичальника 

ОСОБА_4 .
Позивач зазначав, що ОСОБА_2 свої зобов`язання по поверненню позики та виплати відсотків не виконав, чим завдав йому тяжких збитків. Для захисту своїх прав він звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої Печерським УП ГУНП у місті Києві розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні №12018100060002010 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України. 6 червня 2018 року він подав цивільний позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у рамках даного кримінального провадження про стягнення заборгованості у розмірі 308 598,06 доларів США, постановою слідчого від 21 липня 2018 року його було визнано цивільним позивачем у цьому кримінальному провадженні. 3 серпня 2018 року ним було подано клопотання до Печерського районного суду міста Києва про накладення арешту на нерухоме майно, що належало на праві власності дружині позичальника - ОСОБА_4 . Разом з цим, у судовому засіданні 30 серпня 2019 року представник ОСОБА_4 надав докази про відчуження ОСОБА_4 у травні 2019 року об`єктів нерухомості на користь своїх синів ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , у зв`язку з чим судом було відмовлено у задоволенні заяви про накладення арешту, оскільки майно вибуло з власності ОСОБА_4 . 
Позивач посилався на те, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 грудня 2020 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було стягнуто грошові кошти у сумі 392 204 доларів США, однак станом на дату відкриття виконавчого провадження в останніх було відсутнє будь-яке майно, крім житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 .
Позивач вважав, що укладення спірних договорів очевидно має штучний та фіктивний характер, та направлено виключно на уникнення можливих заходів, пов`язаних зі стягненням заборгованості за рахунок спільного майна подружжя. При цьому, ОСОБА_4 продовжує володіти та користуватись відчуженим майном, що також свідчить про фіктивність зазначених правочинів.
Позивач зазначав, що ОСОБА_4 з 28 жовтня 1995 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , тому несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями останнього, зокрема і за укладеним з ним договором позики.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 6 грудня 2024 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір дарування № 3658 від 10 травня 2019 року квартири АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1063267380000, номер запису про право власності: 31489539 та скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно.
Визнано недійсним договір дарування № 3684 від 11 травня 2019 року квартири АДРЕСА_5 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1297530780000, номер запису про право власності: 31498980 та скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно.
Визнано недійсним договір дарування № 3661 від 10 травня 2019 року садового будинку АДРЕСА_6 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом 

Київського міського нотаріального округу Василенком О.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 926051432231, номер запису про право власності: 31489700 та скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно 
Визнано недійсним договір дарування № 3664 від 10 травня 2019 року земельної ділянки, площею 0,1386 га, за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Українка, садове товариство «Луговий», кадастровий номер: 3223151000:04:006:0052, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 926051432231, номер запису про право власності: 31489700 та скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно.
Визнано недійсним договір дарування № 3686 від 11 травня 2019 року земельної ділянки, площею 0,1333 га, за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Українка, садове товариство «Луговий», кадастровий номер: 3223151000:04:006:0050, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37002332231, номер запису про право власності: 31499448 та скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 4 962грн з кожного.
У поданих апеляційних скаргах представник відповідачів та третьої особи - адвокат Корнієнко В.І. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне встановлення судом першої інстанції всіх обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Представник відповідачів та третьої особи вважає, що розгляд даної справи здійснено Обухівським районним судом Київської області з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки заявлені позовні вимоги стосуються спірних правовідносин, що виникли з приводу нерухомого майна, відтак мають пред`являтись за місцезнаходженням майна або основної його частини, вартість якої є найвищою. Разом з цим, позивач не надав належні докази того, що вартість майна, яке є предметом договорів дарування та розташоване на території Обухівського району Київської області, має більшу вартість, ніж відчужене ОСОБА_4 майно, яке розташоване у Солом`янському районі міста Києва. Більше того, ухвалою судді від 22 вересня 2020 року дану позовну заяву було залишено без руху через несплату судового збору та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, зокрема надання доказів, які підтверджують дійсну ринкову вартість об`єктів нерухомого майна, які є предметом оспорюваних договорів, однак позивач цього не зробив. При цьому, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про можливість відкриття провадження у даній справі.
Крім цього, представник відповідачів та третьої особи посилається на те, що суд першої інстанції, проігнорувавши вимоги ЦПК України, прийняв до уваги докази, подані представником позивача 5 грудня 2024 року у неробочий час, а саме о 20:56 год., напередодні останнього судового засідання, шляхом направлення на його електронну адресу, при цьому, учасникам справи копія клопотання про долучення до матеріалів справи таких доказів та копії самих документів направлена не була.
Також, представник відповідачів та третьої особи вважає, що позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском строку позовної давності, оскільки з моменту укладення оспорюваних договорів, до звернення позивача до суду минуло три роки та 

шість місяців, при цьому позивач не навів жодної обґрунтованої причини пропуску такого строку та не заявляв клопотання про його поновлення. Крім того, позивач був обізнаний про оспорювані ним правочини, починаючи з постановлення слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва ухвали про відмову у накладенні арешту на майно від 30 серпня 2019 року, про що сам зазначив у позовній заяві.
Представник відповідачів та третьої особи посилається на те, що ОСОБА_5 до 26 серпня 2020 року взагалі не була обізнана про існування судового спору між її чоловіком та позивачем, та наявність в останнього майнових вимог до її чоловіка. ОСОБА_4 не була стороною договору позики та жодним чином не була залучена до цих правовідносин, та не допитувалась у рамках кримінального провадження №12018100060002010, яке наразі є закритим, не мала жодних господарських правовідносин з позивачем та не була у будь-який інший спосіб обізнана про наявність зазначеного спору. При цьому, сам факт перебування ОСОБА_4 у шлюбі з позичальником не може бути визнано належним доказом її обізнаності про факт укладення її чоловіком договору позики, а матеріали справи не містять і доказів того, що позичені кошти ОСОБА_2 використав в інтересах сім`ї.
Представник відповідачів та третьої особи зазначає, що нерухоме майно, яке ОСОБА_4 подарувала своїм дітям, на момент укладення оспорюваних договорів, не перебувало під арештом чи будь-яким іншим обтяженням, при цьому ОСОБА_4 мала дійсний намір подарувати майно своїм синам та не мала умислу на уникнення виконання боргового зобов`язання її чоловіка перед позивачем, оскільки вона на той момент навіть не була проінформована про наявність такого зобов`язання, отже відсутні будь-які підстави стверджувати про недобросовісну поведінку як з її боку, так і з боку обдаровуваних та про фіктивність оспорюваних правочинів.
Представник відповідачів та третьої особи вважає, що чинне законодавство загалом не передбачає застосування так званої конструкції «фраудаторності» щодо безоплатного цивільно-правового договору, оскільки відсутня норма права, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість визнання недійсними договорів з посиланням на такий юридичний дефект.
Також, представників відповідачів та третьої особи вважає необґрунтованими доводи позивача, що та обставина, що ОСОБА_4 продовжує користуватись подарованим майном, свідчить про фіктивність оспорюваних договорів дарування, оскільки вона проживає зі своїм сином ОСОБА_1 виключно в одній квартирі - АДРЕСА_7 , тоді як в іншій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований та проживає із своєю сім`єю її син - ОСОБА_1 , а садовий будинок та земельна ділянка перебувають у спільному користуванні усієї їх сім`ї, постійно в ньому ніхто не проживає. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Штепа Р.П. просить у задоволенні апеляційних скарг відмовити, рішення суду залишити без змін, посилаючись на безпідставність доводів апеляційних скарг.
Представник позивача вважає, що строк позовної давності пропущено не було, оскільки зі змістом ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року адвокат Світний Г.Г., який на той момент представляв інтереси позивача як потерпілого у кримінальному провадженні, ознайомився лише 11 грудня 2019 року, при цьому в Єдиному державному реєстрі судових рішень зазначену ухвалу було оприлюднено 6 грудня 2019 року. Крім цього, на підставі положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», строки позовної давності були продовжені на період дії такого карантину, а також Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України 

та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», перебіг строків позовної давності було зупинено на строк дії такого стану.
Представник позивача стверджує, що ОСОБА_4 , відчужуючи належне їй майно на користь синів, знала про існування значної суми заборгованості у її чоловіка перед позивачем і розуміла ризики стягнення з її чоловіка заборгованості у майбутньому, тому могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання рішення суду шляхом звернення стягнення на їх з чоловіком спільне майно. При цьому, вчинення ОСОБА_4 дій, спрямованих на відчуження належного їм майна, призвело до неможливості повернення боргу позивачу за рахунок такого майна, отже дії ОСОБА_4 свідчать про зловживання правом на укладення договору та розпорядження власністю, що завдало шкоди позивачу як кредитору, та свідчить про фраудаторність оспорюваних правочинів.
Представник позивача звертає увагу на те, що оспорювані договори були укладені відповідачами після подання позивачем цивільного позову у рамках кримінального провадження та клопотання про арешт належного ОСОБА_4 майна, при цьому слід врахувати, що остання уклала спірні договори зі своїми синами, ці договори є неоплатними, ОСОБА_4 фактично продовжила користуватись подарованим майном. Крім цього, ОСОБА_4 вибірково відчужила лише те майно, що перебувало у їх з чоловіком спільній сумісній власності, тоді як майно, що належить їй на праві особистої приватної власності, вона не відчужувала. Враховуючи викладене, оспорювані договори слід кваліфікувати як такі, що суперечать принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом. 
Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко О.А. про день, час та місце розгляду апеляційних скарг повідомлявся за наявною у матеріалах справи адресою, однак судова повістка-повідомлення повернулась до апеляційного суду без вручення з відмітками листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.148-149 т.12).
Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Матеріали справи не містять іншої адреси третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Василенка О.В., тому відповідно до зазначених норм процесуального права він вважається належним чином повідомленим про апеляційний розгляд, у судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення судового розгляду не заявляв, тому колегія суддів на підставі ст. 372 ЦПК України провела розгляд апеляційних скарг у його відсутність.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 - адвоката Корнієнка В.І., який апеляційні скарги підтримав, пояснення представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Штепи Р.П., який просив рішення суду залишити без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на них, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 

ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 жовтня 1995 року (с.с.62 т.1).
12 червня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого, останній взяв в борг у позивача 247 000 доларів США, зобов`язавшись повернути частинами, згідно встановленого графіку, до 10 грудня 2020 року зі сплатою відсотків за користування коштами за ставкою 10 % річних (с.с.54 т.1).
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 взятих на себе обов`язків за договором позики, позивач звернувся до Печерського УП ГУНП у місті Києві із заявою про вчинення стосовно нього злочину, передбаченого частиною першою статті 190 КК України, на підставі якої було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12018100060002010 від 13 травня 2018 року.
В рамках вказаного кримінального провадження № 12018100060002010 ОСОБА_3 6 червня 2018 року було подано цивільний позов про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 308 598,06 доларів США, що еквівалентно 8 063 672,53грн (с.с.55-57 т.1).
3 серпня 2018 року ОСОБА_3 в межах кримінального провадження № 12018100060002010 звернувся з клопотанням про накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_4 , а саме: квартири АДРЕСА_8 ; квартиру АДРЕСА_9 ; будинок АДРЕСА_10 ; земельні ділянки кадастровий номер: 3223151000:04:006:0052 та 3223151000:04:006:0050, що знаходяться за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Українка, садове товариство «Луговий» (с.с.58-61 т.1).
10 травня 2019 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваний) був укладений договір дарування садового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О.А., зареєстрований в реєстрі за номером 3661, відповідно до умов якого дарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняв в дар садовий будинок АДРЕСА_10 , загальною площею 298,3 кв. м. Право власності дарувальника на відчужуваний садовий будинок зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17 травня 2016 року, номер запису про право власності: 14583035, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 926051432231. Договір посвідчено за згодою чоловіка дарувальника ОСОБА_2 , викладеного в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Василенком О.А. 10 травня 2019 року (с.с.162 т.5).
Також, 10 травня 2019 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваний) був укладений договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О.А., зареєстрований в реєстрі за номером 3664, відповідно до умов якого дарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняв в дар земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, місто Українка, садове товариство «Луговий», площею 0,1386 га, цільове призначення - для ведення садівництва, кадастровий номер: 3223151000:04:006:0052. Відчужувана земельна ділянка належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу земельних ділянок, посвідченого Кара В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 12 квітня 2013 року за реєстровим номером 195 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 004504, виданого Українською міською радою 20 жовтня 2004 року. Право власності дарувальника на відчужувану земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12 квітня 2013 року, номер запису 

про право власності: 648619, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37005632231. Договір посвідчено за згодою чоловіка дарувальника ОСОБА_2 , викладеного в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Василенком О.А. 10 травня 2019 року (с.с.165 т.5).
Крім цього, 10 травня 2019 року ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваний) був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О.А., зареєстрований в реєстрі за номером 3658, відповідно до умов якого дарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняв в дар квартиру АДРЕСА_7 , яка складається з чотирьох жилих кімнат, жилою площею 84,7 кв. м, загальною площею 131,3 кв. м. Відчужувана квартира належить дарувальнику на підставі договору дарування квартири, посвідченого Відутою О.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 18 жовтня 2016 року за реєстровим номером 1088. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18 жовтня 2016 року, номер запису про право власності: 17052398. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1063267380000. Договір посвідчено за згодою чоловіка дарувальника ОСОБА_2 , викладеного в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Василенком О.А. 10 травня 2019 року (с.с.166 т.5).
11 травня 2019 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваний) був укладений договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О.А., зареєстрований в реєстрі за номером 3686, відповідно до умов якого дарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняв в дар земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, місто Українка, садове товариство «Луговий», площею 0,1333 га, цільове призначення земельної ділянки - для ведення садівництва, кадастровий номер: 3223151000:04:006:0050. Відчужувана земельна ділянка належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу земельних ділянок, посвідченого Кара В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 12 квітня 2013 року за реєстровим номером 195 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 004504, виданого Українською міською радою 20 жовтня 2004 року. Право власності дарувальника зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12 квітня 2013 року, номер запису про право власності: 647779, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37002332231. Договір посвідчено за згодою чоловіка дарувальника ОСОБА_2 , викладеного в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Василенком О.А. 10 травня 2019 року (с.с.164 т.5).
Також, 11 травня 2019 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваний) був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О.А., зареєстрований в реєстрі за номером 3684, відповідно до умов якого дарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняв в дар квартиру АДРЕСА_11 , яка складається з чотирьох жилих кімнат, жилою площею 86,80 кв. м, загальною площею 134,10 кв. м. Відчужувана квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Ковальчуком С.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 11 липня 2017 року за реєстровим № 6822. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 липня 2017 року, номер запису про право власності: 21332583. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1297530780000 Договір посвідчено за згодою чоловіка дарувальника ОСОБА_2 , викладеного в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Василенком О.А. 10 травня 2019 року (с.с.163 т.5).
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 

2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Клименка Е.Н. про накладення арешту на спірне майно, подане в рамках кримінального провадження № 12018100060002010 (с.с.185-188 т.5).
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 грудня 2020 року у справі № 760/2974/20 стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 234 550 доларів США боргу, 57 685,93 долари США відсотків, 79 072 доларів США пені та 20 896,87 доларів США 3% річних (с.с.70-83 т.1).
Постановою Київського апеляційного суду від 13 січня 2022 року рішення суду в частині стягнення грошових коштів з ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_4 (с.с.84-85 т.1).
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (с.с.20 т.6), у зв`язку із чим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренком А.В. заведена спадкова справа № 06/2024, згідно якої ОСОБА_2 1 квітня 2024 року подав заяву про відмову від прийняття спадщини як за законом, так і за заповітом на користь сина ОСОБА_1 , який подав заяву про прийняття спадщини 1 квітня 2024 року (с.с.49-79 т.6).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірні договори були укладені між близькими особами, на безоплатній основі, за наявності невиконаного зобов`язання співвласником такого майна, про що достеменно було відомо ОСОБА_4 . При цьому, позивач, як кредитор, мав справедливі очікування у можливості погашення боржником своїх зобов`язань за договором позики частиною майна, що належало йому на праві спільної сумісної власності.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживали своїми процесуальними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження майна відбулось з метою уникнення можливого звернення стягнення кредитором на майно боржника.
Також, суд першої інстанції вважав, що позивачем не було пропущено строк позовної давності, оскільки судове засідання 30 серпня 2019 року у справі № 757/37925/18-к відбулось за відсутності позивача та його представника, при цьому відсутні будь-які докази їх обізнаності про існування спірних договорів до ознайомлення з ухвалою суду у вказаній справі. Крім цього, на той момент на території України було введено карантин з метою запобіганню поширенню коронавірусної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, що є самостійною підставою для продовження строків позовної давності.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів зазначає про наступне.
За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, 

які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У відповідності до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що відчуження ОСОБА_4 майна, яке було спільним майном подружжя ОСОБА_7 , призвело до неможливості виконати рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача правових підстав для оспорення правочинів про відчуження майна, частина якого належала боржнику.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може 

бути як оплатний, так і безоплатний договір. 
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа) (постанова Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 756/10461/21).
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (постанова Верховного Суду від 7 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20).
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) учасники цивільних відносин не можуть використовувати для уникнення сплати боргу за договором. Боржник (дарувальник), який відчужив частку в праві власності на підставі безоплатного договору після подання позову про стягнення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. З огляду на це не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) (висновок у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається якщо: недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників 

цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».
Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.
У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторного правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначивши, що «договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора».
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 910/12093/20.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Такі ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.
Згідно з частинами першою - третьою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Отже, з наявних в матеріалах справи документів встановлено, що садовий будинок АДРЕСА_10 , земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:006:0050 та 3223151000:04:006:0052, а також квартира АДРЕСА_11 , були об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
За обставинами даної справи суд встановив, що 12 червня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким позивач надав ОСОБА_2 у борг 247 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 10 грудня 2020 року частинами з оплатою 10 відсотків річних щомісячно за користування коштами. 
У зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 зобов`язання по поверненню боргу та сплати відсотків, позивач у 2018 році звернувся до поліції із відповідною заявою, у зв`язку із чим СВ Печерського УП ГУНП у м. Києві проводилося досудове розслідування. 6 червня 2018 року позивач подав цивільний позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у рамках кримінального провадження про стягнення заборгованості у розмірі 308 598,06 доларів США, постановою слідчого від 21 липня 2018 року позивача було визнано 

цивільним позивачем у цьому кримінальному провадженні. У серпні 2018 року представник позивача звернувся до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на спільне майно ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , яке було розглянуто судом тільки 30 серпня 2019 року.
10-11 травня 2019 року ОСОБА_4 уклала договори дарування, на підставі яких подарувала їх з ОСОБА_2 спільне майно синам. При цьому, ОСОБА_2 надавав письмову згоду на укладення цих договорів.
У лютому 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 грудня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість за договором позики у загальному розмірі 392 204,80 доларів США.
Постановою Київського апеляційного суду від 13 січня 2022 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 грудня 2020 року в частині стягнення боргу з ОСОБА_4 скасовано і в цих позовних вимогах відмовлено.
Як вже зазначалося вище, цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20).
У період пред`явлення позивачем вимог про повернення боргу, як до ОСОБА_2 , так і до ОСОБА_4 , остання відчужила майно, яке належало їм з чоловіком на праві спільної сумісної власності, за згодою ОСОБА_2 на користь своїх синів.
При цьому, суду не було надано доказів, що відчужене майно було особистою власністю ОСОБА_4 .
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що на день укладення спірних договорів дарування у боржника ОСОБА_2 існував борг перед позивачем, строк виконання якого настав і який боржник не повернув, а відтак відчуживши спільне майно, відповідачі та третя особа діяли недобросовісно, так як внаслідок таких дій боржник став неплатоспроможним.
Отже, спірні договори дарування спрямовані на уникнення звернення стягнення на майно боржника, а відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для визнання їх недійсними.
При цьому, ОСОБА_2 усвідомлював свій обов`язок по поверненню грошових коштів, взятих у борг, тому надаючи згоду на укладення оспорюваних договорів дарування, передбачав можливе стягнення з нього на користь позивача боргу у судовому порядку
Колегія суддів погоджується з тим, що сукупність наведених обставин свідчить про те, що відповідачі та третя особа діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного їм нерухомого майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на це майно. Оспорювані договори дарування житлового будинку, земельних ділянок та квартири АДРЕСА_11 , укладені між відповідачами, спрямовані на перехід права власності на зазначене майно з метою приховання цього майна від виконання в 

майбутньому рішення суду про стягнення коштів із боржника ОСОБА_2 .
Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 не було надано суду доказів про наявність у нього іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед позивачем.
Доводи апеляційних скарг, що ОСОБА_4 до 26 серпня 2020 року взагалі не була обізнана про існування судового спору між її чоловіком та позивачем, та наявність в останнього майнових вимог до її чоловіка, що ОСОБА_4 не була стороною договору позики та жодним чином не була залучена до цих правовідносин, та не була обізнана про наявність зазначеного спору, спростовуються матеріалами справи, згідно яких представник ОСОБА_4 приймав участь у судовому засіданні 30 серпня 2019 року по розгляду клопотання представника позивача у рамках кримінального провадження про накладення арешту на майно, яке було зареєстроване за ОСОБА_4 , у забезпечення цивільного позову, який був заявлений позивачем у межах кримінального провадження як до ОСОБА_2 , так і до ОСОБА_4 .
Посилання в апеляційних скаргах на те, що нерухоме майно, яке ОСОБА_4 подарувала своїм дітям, на момент укладення оспорюваних договорів, не перебувало під арештом чи будь-яким іншим обтяженням, при цьому ОСОБА_4 мала дійсний намір подарувати майно своїм синам та не мала умислу на уникнення виконання боргового зобов`язання її чоловіка перед позивачем, оскільки вона на той момент навіть не була проінформована про наявність такого зобов`язання, отже відсутні будь-які підстави стверджувати про недобросовісну поведінку як з її боку, так і з боку обдаровуваних та про фіктивність оспорюваних правочинів, юридичного значення не має з мотивів, які викладені вище, як підстава для визнання спірних договорів фраудаторними.
Твердження в апеляційній скарзі про те, що чинне законодавство загалом не передбачає застосування так званої конструкції «фраудаторності» щодо безоплатного цивільно-правового договору, оскільки відсутня норма права, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість визнання недійсними договорів з посиланням на такий юридичний дефект, спростовується висновками Верховного Суду, які були викладені вище, та зокрема у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Як зазначено у договорі дарування квартири від 10 травня 2019 року, квартира АДРЕСА_7 належала дарувальнику на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В. 18 жовтня 2016 року, а отже, була особистою приватною власністю ОСОБА_4 , а відтак вона мала право на розпорядження зазначеною квартирою, так як судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_4 не має перед позивачем невиконаного зобов`язання.
За таких обставин, позивач не має правових підстав для оспорення договору дарування квартири АДРЕСА_7 , укладеного 10 травня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, а у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування зазначеної квартири необхідно відмовити.

Щодо позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 258 ЦК України для окремих видів вимог 

законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частини п`ята статті 261 ЦК України ).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених.
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 487/1342/21.
Спірні договори дарування укладенні сторонами 10-11 травня 2019 року. Отже, строк позовної давності за позовними вимогами про визнання зазначених договорів недійсними закінчувався 10-11 травня 2022 року. З позовом про визнання договорів недійсними позивач звернувся до суду у листопаді 2022 року.
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX доповнено пункт 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», тобто з 2 квітня 2020 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.
У подальшому, відповідними постановами Кабінету Міністрів України карантин на території України продовжувався, у тому числі він діяв як на час закінчення строку, у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права 

або інтересу до відповідачів, так і на час звернення до суду з цим позовом.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 2 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Крім цього, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває на теперішній час.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не було пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з цим позовом у листопаді 2022 року. 

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права

Частина 1 статті 30 ЦПК України визначає, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2022 року позивач подав позовну заяву до Солом`янського районного суду міста Києва.
Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 2 грудня 2022року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування передано на розгляд Обухівському районному суду Київської області (с.с.10 т.1).
За змістом статті 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.
Ухвала судді Солом`янського районного суду міста Києва від 2 грудня 2022 року сторонами не оскаржувалася, тому у січні 2023 року позовна заява була направлена до Обухівського районного суду Київської області для розгляду.
Суддя Обухівського районного суду Київської області не мав правових підстав повертати справу до розгляду до Солом`янського районного суду міста Києва, враховуючи пряму заборону у ЦПК України, навіть після з`ясування тієї обставини, що вартість спірного майна, яке знаходиться на території Солом`янського районного суду міста Києва, перевищує вартість майна, яке знаходиться на території Обухівського району Київської області, тому доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції правил територіальної підсудності при розгляді даної справи, є безпідставними.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення 

повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, однак допустив неповне дослідження фактичних обставин справи, не звернувши увагу, що одна із спірних квартир не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому у цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Корнієнка Вадима Івановича задовольнити частково.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 6 грудня 2024 року в частині визнання недійсним договору дарування № 3658 від 10 травня 2019 року квартири АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1063267380000, номер запису про право власності: 31489539 та скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог відмовити.
В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 6 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 25 червня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук