Провадження № 2/641/2616/2026 	Справа № 641/2914/26 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 травня 2026 року 
Слобідський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді – Боговського Д.Є.,
за участю секретаря судового засідання – Білоконь І.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Харківської обласної прокуратури, третя особа – Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягнення до кримінальної відповідальності, - 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь моральну шкоду, завдану внаслідок незаконних дій прокуратури, в розмірі 458219,00 грн.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 вказує, що в липні 2021 року йому було пред`явлено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, а саме незаконне придбання, зберігання психотропної речовини у великих розмірах, без мети збуту. Ухвалою Слобідського районного суду міста Харкова від 29.12.2025 кримінальне провадження відносно нього за ч. 2 ст. 309 КК України було закрито у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, вказане судове рішення не оскаржувалось та 06.01.2026 набрало законної сили. Позивач зазначає, що відмова прокурора від обвинувачення є реабілітуючою обставиною, що надає йому право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, шо здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, за час його перебування під досудовим та судовим слідством, що складає 53 місяці 11 днів. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 розмір моральної шкоди має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом на момент розгляду справи судом, який відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік» складає 8647,00 грн.
Ухвалою Слобідського районного суду міста Харкова від 06 квітня 2026 року відкрито провадження у справі, її розгляд визначено проводити за правилами загального позовного провадження.
Від представника відповідача – Харківської обласної прокуратури надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити у задоволення позовних вимог, що значно перевищують встановлений розмір відшкодування, посилаючись на те, порушення, допущені на досудовому слідстві, не можливо було усунути на стадії судового розгляду, а тому прокурор був вимушений прийняти рішення про відмову від обвинувачення стосовно ОСОБА_1 , оскільки пред`явлене обвинувачення не підтверджується допустимими доказами. Представник відповідача вказує, що кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, що закріплено в ст. 56 Конституції України, однак про визначенні розміру відшкодування мають враховуватися вимоги розумності та справедливості, а статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік» встановлений розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду в сумі 1600,00 грн.
Від представника третьої особи - Державної казначейської служби України надійшли письмові пояснення, з яких вбачається, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов’язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови від 20.11.2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц, від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17. Крім того, Верховний Суд у постанові від 07.09.2022 у справі № 641/4272/19 (застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справах № 242/4741/16-ц та № 641/8857/17) дійшов висновку про те, що у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем Казначейство або його територіальний орган. 
Відповідно до п .2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМ України від 03.08.2011 №845. Безспірне списання коштів за рішеннями суду з державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам здійснюється Казначейством у відповідності з п.35, 38, 39 Порядку. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України (ч.1 ст. 23 Бюджетного кодексу України). 
Зокрема, у Законі України «Про Державний бюджет України на 2026» передбачено спеціальну бюджетну програму КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб». 
Закон України Про Державний бюджет України на 2026 рік приймався в умовах воєнного стану, тому видатки державного бюджету першочергово були спрямовані на національну безпеку, оборону та на здійснення заходів пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України. Отже, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12- 110гс18)). 
Також у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 199/6713/14-ц, від 02.06.2021 у справі № 215/3408/18, від 08.08.2021 у справі № 751/7182/19, від 11.08.2021 у справі № 352/2255/19, від 18.08.2021 у справах № 200/8310/18 і № 591/6891/18, від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17, від 13.07.2022 у справі № 757/24363/20, від 25.01.2023 у справі № 753/22826/19, від 18.10.2023 у справі № 705/4489/20, від 25.10.2023 у справі № 291/383/19 сформульовано та підтверджено висновки, згідно з якими не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян
Згідно п.1 ч.1 ст.2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, постановлення виправдувального вироку суду. 
Частинами 2, 3 ст.13 Закону встановлено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вищезазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі N 489/2492/17 (провадження N 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі N 464/6863/16 (провадження N 61-10293св18, від 21 червня 2018 року у справі N 205/119/17 провадження N 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі N 607/14493/16-ц (провадження N 61-12051св18). 
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі N 686/23731/15-ц (провадження N 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом. Висновок експертизи, на застосуванні якої наполягає позивач, для суду не має заздалегідь встановленої сили і повинен оцінюватись судом разом з іншими доказами за правилами встановленими ст. 89 ЦПК України, зазначене підтверджується висновком Верховного Суду від 15.09.2021 по справі №642/3626/18 Провадження 61-777св21. Відповідно до частин 5,6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Представником позивача ОСОБА_1 – адвокатом Расуловим К.Т. подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що наведені Харківською обласною прокуратурою доводи щодо застосування розрахункової величини у розмірі 1600,00 грн. як бази для визначення розміру моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не відповідають усталеній судовій практиці. 
Так, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2024 року в справі № 761/22531/23 вказано, що «при визначені розміру морального відшкодування суд апеляційної інстанції врахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством (18 місяців), застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, який обмежував його свободу пересування та обрання місця перебування. Зазначене призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, а тому з урахуванням засад розумності та справедливості, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 127 800 грн., яка визначена з урахуванням всіх обставин справи, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» на момент відшкодування (7100 грн). Колегія суддів Верховного Суду відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із норм статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600,00 грн, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Така практика Верховного Суду є сталою та узгоджується із нормами статті 13 Закону». Таким чином, посилання відповідача на положення статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» у частині встановлення розрахункової величини у розмірі 1 600,00 грн. є безпідставним, оскільки вказана норма не регулює порядок визначення розміру моральної шкоди у справах цієї категорії.
Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 04.05.2026 підготовче провадження у справі закрито, справи призначено до розгляду по суті.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Расулов К.Т. підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити.
Представник відповідача – Харківської обласної прокуратури Штефан Є.О. у судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог, просив залишити їх без задоволення.
Представник третьої особи - Державної казначейської служби України у судове засідання не з’явився, у своїх письмових поясненнях просив проводити розгялд справи за його відсутності.
Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до частини 1 та пункту 9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас, одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
За змістом частини 1 та 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частин 3, 4 статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
За положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 612/3521/16-ц).
За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є спричинення моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою (див. постанови Верховного Суду від 20 вересня 2021 року в справі № 686/8422/20 та від 03 лютого 2022 року в справі № 686/13784/21, на які, зокрема посилається заявник в касаційній скарзі).
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені правилами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина 1, 2 статті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні кожного окремого спору про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення.
Судом встановлено, що слідчим відділом СВ Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області здійснювалося досудове розслідування в кримінальному провадженні № 12021221170000181 від 22.03.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України. 
26 липня 2021 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України.
Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_1 при невстановлених обставинах, в невстановлений час, незаконно придбав психотропну речовину амфетамін у великих розмірах, у невстановленому в ході досудового розслідування місці, яку став незаконно зберігати за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , для особистого вживання, без мети збуту. 22.03.2021 у період часу з 10.55 до 13.15 під час проведення обшуку на підставі ухвали Московського районного суду м. Харкова від 10.03.2021 за адресою: АДРЕСА_1 працівниками поліції, в присутності двох понятих за місцем мешкання ОСОБА_1 у кімнаті, в які проживає останній, у тумбі столу, виявлено та вилучено: сумку з залишками невідомої речовини, в якій знаходився полімерний зіп-пакет з 10-ма фігурками з бетону всередині яких знаходились полімерні зіп-пакети з порошковою речовиною, яка згідно висновку судової експертизи дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів № CE-19/121-21/6835 НЗПРАП від 16.04.2021, містить у своєму складі психотропну речовину - амфетамін, маса амфетаміну в складі наданої на дослідження речовини складає: 0,2064 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 0,2089 г., 0,3508 г., 0,1991 г., 0,0100 г., загальною вагою - 2,428 г., що є великим розміром, обіг якої обмежено згідно «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06 травня 2000 року, яку ОСОБА_1 в порушення вимог ст. 1 Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» та Закону України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів», незаконно придбав та зберігав для особистого вживання без мети збуту при вищевказаних обставинах. 
На стадії досудового розслідування вчинення ОСОБА_1 інкримінованого кримінального правопорушення підтверджувалось доказами, в тому числі і показами свідків.
Обшук за місцем мешкання ОСОБА_1 було проведено на підставі ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 10.03.2021, винесеної за результатами розгляду клопотання слідчого про надання дозволу на обшук житла за місцем мешкання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , подане слідчим Новашем Д.В. в рамках досудового розслідування кримінальному провадженні № 12020220470003581 від 17.07.2020 за ч. 2 ст. 307 КК України (справа №643/4047/21). 
Згідно листа Салтівського районного суду м. Харкова від 11.06.2025 № 01-36/427/25 за результатом розгляду клопотання про надання дозволу на обшук житла за місцем мешкання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , поданого слідчим Новашем Д.В. у кримінальному провадженні № 12020220470003581 від 17.07.2020 за ч. 2 ст. 307 КК України слідчим суддею Московського районного суду м. Харкова Скотарем А.Ю. постановлено ухвалу від 10.03.2021 (справа №643/4047/21; провадження №1-кс/643/1157/21). Відповідно до змісту ухвали слідчого судді від 10.03.2021 слідчий у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд клопотання без його участі. В зв`язку з розглядом клопотання за відсутності учасників кримінального провадження, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до вимог ч. 4 ст. 107 КПК України. 
Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 21.03.2023 у справі № 336/941/19, зроблено правовий висновок, що клопотання органу досудового розслідування про обшук повинно розглядатися слідчим суддею місцевого суду за обов`язкової участі сторони, яка ініціює вказане питання, з повною фіксацією судового засідання.
Постановою від 19.01.2026 об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду підтверджено висновки, викладені у Постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 21.03.2023 та сформульовано правову позицію згідно якої: «частина 4 статті 234 КПК визначає, що клопотання про обшук розглядається за участю слідчого або прокурора і у такому разі вимагає здійснення обов`язкового фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час його розгляду слідчим суддею. Винесення за таких обставин ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання тягне за собою відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 87 КПК визнання доказів, що були отримані під час виконання такої ухвали, недопустимими». 
У зв`язку з тим, що процесуальні порушення були допущені органами досудового розслідування на етапі отримання санкції на слідчу дію в 2021 році, а правова позиція Верховного Суду України сформована в 2023 році та підтверджена у 2026 році, прокурор у судовому засіданні був позбавлений наявності достатньої доказової бази. 
З огляду на зазначені порушення, які неможливо усунути на стадії судового розгляду, прокурор був вимушений прийняти рішення про відмову від обвинувачення стосовно ОСОБА_1 на підставі відповідної постанови, оскільки пред`явлене обвинувачення не підтверджується допустимими доказами. 
Ухвалою Слобідського районного суду міста Харкова від 29.12.2025 у справі № 641/5887/21 прийнято відмову прокурора від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 12021221170000181 від 22.03.2021 відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, злочину, передбаченого ч.2 ст.309 КК України; кримінальне провадження № 12021221170000181 від 22.03.2021 відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, злочину, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України. Дана ухвала суду не оскаржувалась та набрала законної сили 06 січня 2026 року.
Таким чином, позивач ОСОБА_1 з 26.07.2021 по 06.01.2026 перебував під слідством та судом, що не оспорюється сторонами у справі.
Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина право на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування. 
Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41. 
Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі №522/2493/18. 
Таким чином, реабілітуючі підстави, на відміну від нереабілітуючих, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. 
Верховний Суд у своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі №314/3982/14-ц (провадження № 61-13711св18) зробив висновок, що відмова прокурора від обвинувачення, наслідком чого стало закриття кримінального провадження відносно позивача, є реабілітуючою обставиною з точки зору кримінально-процесуального законодавства і дає право на відшкодування шкоди в порядку, визначеному позивачем, а саме за Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 
Після набрання законної сили ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення на підставі п.2 ч.2 ст.284 КПК України у позивача з`явилось беззаперечне право на відшкодування йому моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. 
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко дроти України»). 
Згідно ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. 
Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. 
У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в лих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. 
У постанові від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. 
Такий же висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). 
Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, яка відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік» становить 8647 грн., позивачу підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 458291,00 грн. (53 місяців х 8647 грн), що узгоджується із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2024 року в справі № 761/22531/23.
Враховуючи викладене суду вважає, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з урахуванням наявних у справі письмових доказів.
Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 141, 255, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд - 
В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до держави України в особі Харківської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягнення до кримінальної відповідальності – задовольнити.
Стягнути з держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану внаслідок незаконних дій прокуратури, в розмірі 458219,00 грн.
Судові витрати покласти на рахунок держави.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 .
Відповідач – Харківська обласна прокуратура, код ЄДРПОУ 02910108, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького,4.
Третя особа – Державна казначейська служба України, код ЄДРПОУ 37567646, м. Київ, вул. Бастіонна,6.

Суддя Д.Є.Боговський