ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2026 м. Дніпро Справа № 908/3059/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Віннікова С.В., Левшиної Г.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Водоканал» на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 (суддя Ярешко О.В.) 
у справі № 908/3059/25
за позовом: Товариства з додатковою відповідальністю “Страхова компанія «Гардіан», м. Київ
до відповідача: Комунального підприємства «Водоканал», м. Запоріжжя
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 , м. Запоріжжя
про стягнення 87 754, 91 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Комунального підприємства «Водоканал» про стягнення 84 754,91 грн сплаченого страхового відшкодування в порядку регресу. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.07.2024 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу ЗІЛ 431412, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом Kordia Tech, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , які належать КП «Водоканал», під керуванням водія ОСОБА_1 , та автомобіля Volkswagen Tiguan, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 . Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль Volkswagen Tiguan, власнику якого позивачем виплачено страхове відшкодування у сумі 84 754, 91 грн. 
Позивач зазначав, що цивільно-правова відповідальність КП «Водоканал» як власника транспортного засобу була застрахована на підставі договору про надання послуг з обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ОЦВ-24-6960-ГО від 03.04.2024 та полісу № ЕР-220167591. 
На обґрунтування позовних вимог ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» посилалося на те, що постановою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07.08.2024 у справі № 335/8605/24 водія ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з порушенням вимог пунктів 2.3 «а» та 31.4.7 «д» Правил дорожнього руху України. За твердженням позивача, дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок технічної несправності тягово-зчіпного пристрою транспортного засобу відповідача, а тому відповідно до підпункту «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика виникло право регресної вимоги до страхувальника.
Посилаючись на виплату страхового відшкодування потерпілій особі та наявність передбачених законом підстав для реалізації права регресу, позивач просив стягнути з КП «Водоканал» 84 754, 91 грн сплаченого страхового відшкодування

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 908/3059/25 позов Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» до Комунального підприємства «Водоканал» про стягнення 84 754, 91 грн сплаченого страхового відшкодування задоволено повністю. Стягнуто з Комунального підприємства «Водоканал» на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» 84 754, 91 грн страхового відшкодування та 3 028 грн судового збору. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 19.07.2024 дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу ЗІЛ 431412 з причепом, які належать КП «Водоканал», сталася внаслідок невідповідності технічного стану транспортного засобу вимогам Правил дорожнього руху України, а саме через технічну несправність тягово-зчіпного пристрою, що призвела до відчеплення причепа та пошкодження автомобіля Volkswagen Tiguan.
Суд першої інстанції врахував, що постановою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07.08.2024 у справі № 335/8605/24 водія КП «Водоканал» ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з порушенням пунктів 2.3 «а» та 31.4.7 «д» Правил дорожнього руху України. Суд дійшов висновку, що встановлені зазначеною постановою обставини мають преюдиційне значення для вирішення цього спору та не підлягають повторному доказуванню.
Оцінюючи доводи сторін та надані докази, місцевий господарський суд відхилив заперечення відповідача щодо відсутності належних доказів технічної несправності транспортного засобу, зазначивши, що обставини невідповідності технічного стану транспортного засобу вимогам Правил дорожнього руху підтверджуються матеріалами справи та постановою суду у справі про адміністративне правопорушення. Також суд визнав необґрунтованими посилання відповідача на протоколи перевірки технічного стану транспортного засобу та причепа, а також на відсутність експертного дослідження технічного стану тягово-зчіпного пристрою. 
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про належне підтвердження розміру виплаченого страхового відшкодування, визнавши звіт про визначення вартості матеріального збитку та інші подані позивачем документи належними і допустимими доказами розміру шкоди, завданої власнику пошкодженого транспортного засобу. 
З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права регресної вимоги, передбаченого підпунктом «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 84 754, 91 грн сплаченого страхового відшкодування. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 908/3059/25, Комунальне підприємство «Водоканал» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» у повному обсязі.
Апелянт просить відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення 84 754,91 грн страхового відшкодування, заявлених у порядку регресу.
Комунальне підприємство «Водоканал» зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, а викладені у ньому висновки не відповідають фактичним обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам.
На думку скаржника, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, неправильно оцінив надані сторонами докази та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
З огляду на викладене, Комунальне підприємство «Водоканал» вважає, що рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 908/3059/25 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги Комунальне підприємство «Водоканал» зазначає, що рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 908/3059/25 ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та наявним у ній доказам.
Насамперед апелянт не погоджується з висновком суду про наявність у Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» права регресної вимоги до Комунального підприємства «Водоканал» на підставі підпункту «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». За твердженням скаржника, право страховика на регрес є спеціальним та виключним правом, яке може бути реалізоване лише у випадках, прямо передбачених законом, а тому наявність підстав для його застосування має бути доведена позивачем належними та допустимими доказами.
Комунальне підприємство «Водоканал» зазначає, що для застосування наведеної норми Закону № 1961-IV необхідним є встановлення сукупності обставин, а саме: наявності технічної несправності транспортного засобу, встановлення такої несправності у визначеному законом порядку, а також прямого причинно-наслідкового зв`язку між невідповідністю технічного стану транспортного засобу вимогам Правил дорожнього руху України та настанням дорожньо-транспортної пригоди. На думку апелянта, сам факт настання дорожньо-транспортної пригоди або притягнення водія до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення не є тотожним доведенню зазначених обставин.
Скаржник вважає помилковим висновок суду про те, що дорожньо-транспортна пригода від 19.07.2024 була безпосереднім наслідком технічної несправності тягово-зчіпного пристрою транспортного засобу відповідача. Апелянт наголошує, що позивачем не надано жодного висновку автотехнічної експертизи, експертного дослідження, акта технічного огляду транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди або іншого належного доказу, який би підтверджував наявність технічної несправності тягово-зчіпного пристрою саме на момент виїзду транспортного засобу на лінію чи безпосередньо до настання дорожньо-транспортної пригоди.
На переконання апелянта, суд безпідставно ототожнив факт порушення водієм вимог пункту 2.3 «а», пункту 31.1 та підпункту 31.4.7 «д» Правил дорожнього руху України з доведеністю технічної несправності транспортного засобу як об`єктивного технічного стану. При цьому КП «Водоканал» зазначає, що питання технічного стану транспортного засобу, наявності конкретної несправності, часу її виникнення та причин її появи потребують спеціальних знань, а тому не можуть встановлюватися виключно на підставі припущень, пояснень водія або формального посилання на постанову у справі про адміністративне правопорушення.
КП «Водоканал» звертає увагу на те, що суд поклав в основу рішення пояснення третьої особи, водія ОСОБА_1 , про те, що відчеплення причепа відбулося внаслідок струсу автомобіля та зношеності. Водночас, на думку скаржника, такі пояснення не є технічним дослідженням, не замінюють висновку експерта або спеціаліста та не підтверджують ані наявності несправності, ані того, що вона існувала до виїзду транспортного засобу, а не виникла внаслідок динамічного впливу під час наїзду на елемент примусового зниження швидкості руху.
КП «Водоканал» також вказує, що суд не врахував: навіть за умови припущення про наявність певної несправності сама по собі така обставина не створює підстав для регресу, якщо не доведено, що саме вона була безпосередньою та першопричиною дорожньо-транспортної пригоди. За твердженням апелянта, з матеріалів справи вбачається, що відчеплення причепа відбулося у момент наїзду транспортного засобу на елемент примусового зниження швидкості руху, а тому суд мав з`ясувати, чи була несправність причиною ДТП, чи могла вона бути наслідком ударного або динамічного навантаження під час руху.
Окремо скаржник посилається на те, що місцевий господарський суд неналежно оцінив надані відповідачем докази, які, на його думку, підтверджують належний технічний стан транспортного засобу та причепа. Зокрема, відповідачем було надано протокол перевірки технічного стану транспортного засобу ЗІЛ 431412 № 01161-04519-23 від 14.11.2023, протокол перевірки технічного стану причепа Korida Tech № 01161-01401-25 від 04.04.2025, а також подорожній лист № 12201 від 19.07.2024 з відміткою відповідальної особи про перевірку та допуск транспортного засобу до експлуатації.
На думку апелянта, суд безпідставно відхилив зазначені докази лише з мотивів того, що протокол перевірки технічного стану автомобіля складено до ДТП, а протокол перевірки причепа — після ДТП. Скаржник зазначає, що обов`язковий технічний контроль транспортних засобів проводиться з визначеною законодавством періодичністю, а тому чинний документ про проходження такого контролю підтверджує допуск транспортного засобу до участі в дорожньому русі та спростовує необґрунтоване припущення про його технічну несправність.
Крім того, Комунальне підприємство «Водоканал» наголошує, що подорожній лист від 19.07.2024 містить відмітку про технічну справність транспортного засобу перед виїздом на лінію, а водій ОСОБА_1 пояснював, що перед виїздом оглянув автомобіль з причепом, зокрема механізм їх зчеплення, і жодних несправностей не виявив. За твердженням скаржника, ці докази позивачем не спростовані, однак суд першої інстанції не надав їм належної оцінки відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України.
Комунальне підприємство «Водоканал» також вважає помилковим надання судом преюдиційного значення постанові Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07.08.2024 у справі № 335/8605/24. На думку апелянта, відповідно до частини шостої статті 75 Господарського процесуального кодексу України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов`язковою для господарського суду лише в питанні, чи мали місце дії або бездіяльність особи, стосовно якої ухвалено постанову, та чи вчинені вони цією особою.
Скаржник зазначає, що постанова у справі про адміністративне правопорушення не встановлює та не може встановлювати всі елементи цивільно-правової відповідальності відповідача, а також не звільняє позивача від обов`язку довести наявність спеціальної підстави для регресу. За доводами апелянта, у межах адміністративного провадження не проводилась автотехнічна експертиза, не досліджувався технічний стан тягово-зчіпного пристрою, не встановлювався час виникнення можливої несправності та не з`ясовувалося, чи була вона причиною дорожньо-транспортної пригоди, чи її наслідком.
Апелянт також наголошує, що позивачем не доведено існування безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між ймовірною технічною несправністю транспортного засобу та настанням дорожньо-транспортної пригоди. За твердженням скаржника, матеріали справи не містять доказів того, що відчеплення причепа було спричинене саме технічною несправністю тягово-зчіпного пристрою, а не іншими обставинами, пов`язаними з експлуатацією транспортного засобу під час руху. Апелянт також зазначає, що матеріали адміністративної справи, на які посилався суд, не містять об`єктивних технічних даних, які б підтверджували конкретну поломку механізму зчеплення. На переконання скаржника, запис у протоколі про адміністративне правопорушення щодо «технічної несправності» лише відображає обставини, зазначені працівником поліції після дорожньо-транспортної пригоди, однак не підтверджує, що така несправність існувала до виїзду автомобіля на лінію і була безпосередньою причиною аварії.
Комунальне підприємство «Водоканал» звертає увагу й на те, що суд фактично поклав на відповідача обов`язок доведення справності транспортного засобу на момент ДТП. На думку апелянта, такий підхід суперечить статтям 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, оскільки саме позивач як особа, яка заявила регресну вимогу, повинен довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог.
Скаржник наголошує, що суд не вправі виходити з презумпції наявності технічної несправності та вимагати від відповідача доведення протилежного. За доводами апелянта, покладення на відповідача обов`язку доводити відсутність технічної несправності фактично означає покладення на нього обов`язку доведення негативного факту, що суперечить принципу змагальності сторін та стандарту доказування, за яким обставина не може вважатися доведеною лише тому, що інша сторона її не спростувала.
КП «Водоканал» також не погоджується з висновками суду щодо виконання позивачем обов`язку з розслідування обставин дорожньо-транспортної пригоди. Апелянт зазначає, що відповідно до статті 34 Закону № 1961-IV саме страховик після отримання повідомлення про ДТП зобов`язаний розпочати розслідування причин страхового випадку та в установлені строки направити свого представника або експерта для визначення причин настання страхового випадку і розміру збитків.
За твердженням скаржника, суд помилково надав значення тому, що відповідач не повідомляв страховика про ДТП та не вчиняв дій щодо визначення розміру збитків до звернення позивача з позовом. Апелянт вважає, що такий висновок не має правового значення, оскільки страховик отримав повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від потерпілого ОСОБА_2 23.07.2024, а отже саме з цієї дати у позивача виник обов`язок діяти відповідно до процедури, передбаченої статтею 34 Закону № 1961-IV.
Комунальне підприємство «Водоканал» зазначає, що з метою перевірки підстав позову та з`ясування обставин ДТП зверталося до ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» із запитами про надання документів страхової справи. За доводами апелянта, страховик фактично відмовив у наданні таких документів, посилаючись на захист персональних даних, а в подальшому повідомив, що всі документи, які стосуються ДТП, уже долучені до матеріалів судової справи. На думку скаржника, це підтверджує відсутність у позивача інших документів, які б свідчили про проведення повноцінного розслідування причин ДТП.
Крім того, апелянт зазначає, що позивачем не доведено належного виконання обов`язків, передбачених статтею 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», щодо з`ясування причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди. На думку скаржника, страховик, отримавши повідомлення про страховий випадок, не забезпечив проведення належного дослідження технічних причин ДТП, а відтак не отримав достатніх даних для висновку про наявність передбачених законом підстав для реалізації права регресної вимоги.
Скаржник вважає, що суд не врахував зазначені обставини, не надав належної оцінки запитам відповідача та відповідям страховика, а також безпідставно поклав на відповідача негативні наслідки відсутності додаткових доказів, хоча саме позивач мав довести проведення розслідування причин ДТП і встановлення підстав для регресної вимоги.
Крім того, КП «Водоканал» заперечує проти висновків суду щодо доведеності розміру страхового відшкодування. Скаржник зазначає, що суд безпідставно поклав в основу рішення звіт суб`єкта оціночної діяльності № 71067 від 03.09.2024, не перевіривши доводів відповідача про невідповідність цього звіту вимогам Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092.
Зокрема, апелянт стверджує, що у звіті безпідставно застосовано узагальнений коефіцієнт фізичного зносу Ез = 0,7 для всіх складників транспортного засобу лише з огляду на строк його експлуатації понад 12 років. На думку скаржника, вік транспортного засобу може бути підставою для врахування фізичного зносу, однак не звільняє оцінювача від обов`язку здійснити індивідуальний розрахунок такого зносу з урахуванням характеристик відповідних складових, пробігу, умов експлуатації та інших показників.
Також скаржник зазначає, що до ремонтної калькуляції включено низку робіт, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку з пошкодженнями, спричиненими саме дорожньо-транспортною пригодою від 19.07.2024, або є загальними профілактичними чи діагностичними процедурами. На думку апелянта, включення таких робіт до вартості відновлювального ремонту призвело до завищення розміру матеріального збитку.
КП «Водоканал» також посилається на використання у звіті неактуальних або належним чином неідентифікованих джерел інформації, зокрема «Бюлетеня автотоварознавця» № 135 за червень 2024 року, та зазначає, що у звіті відсутні належні додатки й обґрунтування, які б дозволяли перевірити правильність застосованих вихідних даних і методів розрахунку.
Окремо апелянт звертає увагу на розрив у часі між датою ДТП, датою огляду пошкодженого транспортного засобу та датою складання звіту. За доводами скаржника, ДТП сталася 19.07.2024, огляд автомобіля Volkswagen Tiguan проведено лише 29.07.2024, а звіт складено 03.09.2024. На думку апелянта, за цей період технічний стан пошкодженого автомобіля міг змінитися, зокрема могли з`явитися нові пошкодження, не пов`язані з ДТП, що ставить під сумнів достовірність вихідних даних, покладених в основу оцінки.
Крім того, скаржник вважає, що суд помилково визнав його заперечення щодо звіту СОД припущеннями та обмежився посиланням на те, що відповідач не замовив власну експертизу. На думку апелянта, такий підхід фактично звільнив позивача від обов`язку довести розмір збитків належними доказами та переклав відповідальність за недоліки доказів позивача на відповідача.
Підсумовуючи наведене, Комунальне підприємство «Водоканал» вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права щодо підстав виникнення права регресу страховика, порушив правила преюдиційності та розподілу тягаря доказування, а також не надав належної оцінки доказам, які спростовують як наявність підстав для регресної вимоги, так і розмір заявлених до стягнення коштів. У зв`язку з цим апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 908/3059/25 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу Комунального підприємства «Водоканал» від Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» до суду апеляційної інстанції не надходив.
Позивач не скористався наданим йому статтею 263 Господарського процесуального кодексу України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Як вбачається з матеріалів справи, про відкриття апеляційного провадження та встановлення строку для подання відзиву позивач був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними у справі доказами.
Інших заяв по суті спору, письмових пояснень, заперечень чи клопотань від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2026 апеляційну скаргу Комунального підприємства «Водоканал» на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 908/3059/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Андрейчука Л.В. (головуючий суддя, суддя-доповідач), Віннікова С.В., Левшиної Г.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.03.2026 витребувано у Господарського суду Запорізької області матеріали справи № 908/3059/25. Вирішення питання щодо відкриття, залишення без руху, повернення апеляційної скарги або відмови у відкритті апеляційного провадження відкладено до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.
13.04.2026 матеріали справи № 908/3059/25 надійшли на адресу Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Водоканал» на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 908/3059/25 та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Відзив на апеляційну скаргу, а також інші заяви по суті спору, письмові пояснення, клопотання чи заперечення від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходили.
Відповідно до частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки ціна позову у даній справі становить 84 754, 91 грн та є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, відповідно до частини десятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України перегляд оскаржуваного рішення здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Постанову у справі ухвалено за результатами розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Встановлені судом обставини справи.

03.04.2024 між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» як страховиком та Комунальним підприємством «Водоканал» як страхувальником було укладено договір про надання послуг з обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ОЦВ-24-6960-ГО.
Предметом зазначеного договору є майнові інтереси, що не суперечать закону та пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації страхувальником транспортних засобів, визначених у додатку до договору.
На виконання умов договору ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» видано КП «Водоканал» поліс № ЕР-220167591 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів щодо транспортного засобу марки ЗІЛ, модель 431412, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , зі строком дії договору з 08.04.2024 по 07.04.2025.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу транспортний засіб ЗІЛ НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить на праві власності Комунальному підприємству «Водоканал». Також КП «Водоканал» належить причіп марки Kordia Tech, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
З матеріалів справи вбачається, що 14.11.2023 ТОВ «ОМЕГА АВТО» складено протокол № 01161-04519-23 перевірки технічного стану транспортного засобу ЗІЛ 431412, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до якого транспортний засіб після проходження обов`язкового технічного контролю визнано технічно справним.
Згідно з наказом КП «Водоканал» від 07.06.2024 № 285/аг транспортний засіб ЗІЛ 431412, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , було закріплено за водієм ОСОБА_1 з 10.06.2024.
19.07.2024 у місті Запоріжжі, Вознесенівський район, вул. Миру, 5, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу ЗІЛ 431412, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом Kordia, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належать КП «Водоканал», під керуванням водія ОСОБА_1 , та транспортного засобу Volkswagen Tiguan, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , водій ОСОБА_2 .
На момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Водоканал» та керував службовим транспортним засобом під час виконання трудових обов`язків. Виїзд транспортного засобу 19.07.2024 здійснювався згідно з подорожнім листом № 12201 від 19.07.2024.
Працівниками патрульної поліції щодо ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 986541 від 19.07.2024 за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У зазначеному протоколі зафіксовано, що водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом ЗІЛ 431412 з причепом Kordia, внаслідок наїзду на елемент примусового зниження швидкості руху допустив відчеплення причепа з його подальшим наїздом на автомобіль Volkswagen Tiguan, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , який був припаркований ОСОБА_2 .
З письмових пояснень ОСОБА_1 від 19.07.2024, відібраних працівником поліції, вбачається, що він, рухаючись по вул. Миру на виконання робіт на автомобілі ЗІЛ з причепом, переїхав через елемент примусового зниження швидкості руху, після чого причіп підстрибнув, причіпна конструкція вийшла з ладу, причіп від`єднався та виїхав на зустрічну смугу, де вдарив припаркований автомобіль Volkswagen Tiguan. При цьому ОСОБА_1 зазначив, що перед виїздом переконався у справності причепа та його робочому стані.
Постановою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07.08.2024 у справі № 335/8605/24, яка набрала законної сили 19.08.2024, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
У зазначеній постанові суду вказано, що ОСОБА_1 під час керування транспортним засобом ЗІЛ 431412 з причепом Kordia не було дотримано вимог пункту 2.3 «а» та підпункту 31.4.7 «д» Правил дорожнього руху України, що, за висновком суду у справі про адміністративне правопорушення, перебувало у причинному зв`язку з характером настання дорожньо-транспортної пригоди та механічними пошкодженнями транспортних засобів.
Зі змісту постанови Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07.08.2024 також вбачається, що ОСОБА_1 свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення визнав, а його вина підтверджувалася протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 986541, схемою місця ДТП, письмовими поясненнями учасників пригоди, фототаблицями із зображенням механічних пошкоджень транспортних засобів та іншими матеріалами адміністративної справи.
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб Volkswagen Tiguan, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , власником якого є ОСОБА_2 .
23.07.2024 ОСОБА_2 звернувся до ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» із повідомленням про настання страхового випадку.
29.07.2024 суб`єктом оціночної діяльності Береговим В.М., за участю ОСОБА_2 , складено протокол № 69494 огляду транспортного засобу Volkswagen Tiguan, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , у якому зафіксовано опис пошкоджень транспортного засобу.
01.08.2024 ОСОБА_2 подав до ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» заяву про виплату страхового відшкодування.
03.09.2024 суб`єктом оціночної діяльності Береговим В.М. на замовлення ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» складено звіт № 71067 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Volkswagen Tiguan, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 . Датою оцінки у зазначеному звіті визначено 29.07.2024.
Відповідно до висновку, викладеного у звіті № 71067, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу Volkswagen Tiguan після аварійного пошкодження, станом на 29.07.2024 становить 84 754, 91 грн.
Страховим актом № G-38025-1 дорожньо-транспортну пригоду від 19.07.2024 визнано страховим випадком та прийнято рішення про здійснення виплати страхового відшкодування у сумі 84 754, 91 грн.
ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» здійснило виплату страхового відшкодування у сумі 84 754, 91 грн власнику пошкодженого транспортного засобу Volkswagen Tiguan, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , що підтверджується платіжною інструкцією № 217846 від 17.09.2024.
У подальшому ТДВ «Страхова компанія «Гардіан», посилаючись на виплату страхового відшкодування та наявність передбачених законом підстав для реалізації права регресної вимоги, звернулося до Комунального підприємства «Водоканал» з вимогою про стягнення виплаченої суми страхового відшкодування.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що дорожньо-транспортна пригода була визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану транспортного засобу відповідача існуючим вимогам Правил дорожнього руху України, а тому відповідно до підпункту «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика після виплати страхового відшкодування виникло право регресної вимоги до страхувальника.
Комунальне підприємство «Водоканал» заперечувало проти позову та зазначало, що позивачем не доведено наявності всіх умов, необхідних для застосування спеціальної регресної підстави, передбаченої підпунктом «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV.
Відповідач вказував, що сам факт дорожньо-транспортної пригоди та притягнення водія до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення не є достатнім для висновку про наявність права регресу, оскільки позивач повинен довести не лише факт ДТП, а й наявність технічної несправності транспортного засобу, її існування на момент виїзду транспортного засобу або на момент пригоди, а також безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між такою несправністю та настанням ДТП.
КП «Водоканал» наголошувало, що у матеріалах справи відсутні автотехнічна експертиза, висновок спеціаліста, акт технічного огляду тягово-зчіпного пристрою після ДТП або інші технічні документи, які б підтверджували конкретну несправність тягово-зчіпного пристрою, причину її виникнення та зв`язок такої несправності з дорожньо-транспортною пригодою.
На підтвердження своєї позиції відповідач посилався на подорожній лист № 12201 від 19.07.2024, у якому наявна відмітка про допуск транспортного засобу до експлуатації, а також на пояснення водія ОСОБА_1 про те, що перед виїздом ним було оглянуто автомобіль з причепом, зокрема механізм їх зчеплення, і несправностей не виявлено.
Також відповідач посилався на протокол перевірки технічного стану транспортного засобу ЗІЛ 431412 № 01161-04519-23 від 14.11.2023, відповідно до якого автомобіль після технічного контролю визнано технічно справним.
Крім того, у матеріалах справи наявний протокол № 01161-01401-25 від 04.04.2025 перевірки технічного стану транспортного засобу Kordia-Tech 050128, державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , відповідно до якого транспортний засіб після проходження технічного контролю також визнано технічно справним.
Разом з тим позивач наполягав на тому, що обставини дорожньо-транспортної пригоди, викладені у постанові Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07.08.2024 у справі № 335/8605/24, підтверджують наявність підстав для регресної вимоги, оскільки у зазначеній постанові встановлено порушення водієм вимог Правил дорожнього руху України, пов`язаних із технічним станом транспортного засобу.
Окремо між сторонами існував спір щодо розміру заявленого до стягнення страхового відшкодування.
Відповідач заперечував проти розміру позовних вимог, посилаючись на недоліки звіту про визначення вартості матеріального збитку № 71067 від 03.09.2024. Зокрема, КП «Водоканал» зазначало, що звіт складено з порушенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а застосування коефіцієнта фізичного зносу та включення окремих робіт до ремонтної калькуляції є необґрунтованими.
Також відповідач вказував на те, що ДТП сталася 19.07.2024, огляд пошкодженого автомобіля Volkswagen Tiguan проведено 29.07.2024, а звіт складено лише 03.09.2024, у зв`язку з чим, на думку відповідача, між подією ДТП та проведенням оцінки минув певний проміжок часу, протягом якого технічний стан пошкодженого транспортного засобу міг змінитися.
Позивач, зі свого боку, вважав розмір виплаченого страхового відшкодування належним чином підтвердженим звітом суб`єкта оціночної діяльності, протоколом огляду транспортного засобу, страховим актом та платіжною інструкцією про виплату страхового відшкодування.
Саме наведені обставини стали підставою для звернення Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» до Господарського суду Запорізької області з позовом до Комунального підприємства «Водоканал» про стягнення 84 754, 91 грн сплаченого страхового відшкодування в порядку регресу.
Предметом апеляційного перегляду у цій справі є рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 908/3059/25, яким позов Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» задоволено повністю та стягнуто з Комунального підприємства «Водоканал» 84 754, 91 грн сплаченого страхового відшкодування і 3 028 грн судового збору.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтею 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими судом, з наданням оцінки всім істотним аргументам учасників справи.
За змістом статей 13, 73, 74, 76– 79 Господарського процесуального кодексу України господарське судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування; допустимими є докази, отримані у порядку, встановленому законом; достовірними є докази, створені або отримані за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи; достатніми є докази, які у своїй сукупності дають можливість дійти висновку про наявність або відсутність відповідних обставин.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Велика Палата Верховного Суду та Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у своїй практиці неодноразово звертали увагу на те, що принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони, однак не створює для суду обов`язку вважати доведеною обставину лише тому, що сторона про неї стверджує. Така обставина підлягає доведенню шляхом подання належних, допустимих, достовірних і вірогідних доказів, які у своїй сукупності дають суду підстави для відповідного висновку. Подібний підхід до застосування стандарту доказування викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.
Переглянувши рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 908/3059/25 в межах доводів та вимог апеляційної скарги Комунального підприємства «Водоканал», дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність встановлення місцевим господарським судом фактичних обставин, повноту їх правової оцінки та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції — скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з огляду на таке.
Предметом спору у цій справі є вимога Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про стягнення з Комунального підприємства «Водоканал» 84 754, 91 грн сплаченого страхового відшкодування у порядку регресу.
Підставою позову визначено підпункт «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху України.
Таким чином, для задоволення регресної вимоги страховика на підставі наведеної норми Закону № 1961-IV недостатньо встановити лише факт дорожньо-транспортної пригоди, факт виплати страхового відшкодування та факт перебування транспортного засобу у власності або користуванні страхувальника.
Спеціальна підстава регресу, на яку посилається позивач, передбачає необхідність встановлення сукупності юридично значущих обставин: наявності невідповідності технічного стану або обладнання транспортного засобу вимогам Правил дорожнього руху України; встановлення цієї невідповідності у належному порядку; безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між такою невідповідністю та настанням дорожньо-транспортної пригоди; а також зв`язку такої обставини з діями особи, яка керувала транспортним засобом.
Саме ці обставини входять до предмета доказування у цій справі, оскільки саме на них позивач посилається як на підставу виникнення у нього права регресної вимоги.
Відповідно до пункту 2.3 «а» Правил дорожнього руху України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан та комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу.
Згідно з пунктом 31.1 Правил дорожнього руху України технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього природного середовища, а також правилам технічної експлуатації, інструкціям підприємств-виробників та іншій нормативно-технічній документації.
Підпунктом 31.4.7 «д» Правил дорожнього руху України передбачено, що забороняється експлуатація транспортних засобів у разі, якщо зіпсовано тягово-зчіпний або опорно-зчіпний пристрій тягача і причіпної ланки у складі автопоїзда, а також передбачені їхньою конструкцією страхувальні троси або ланцюги.
Разом із тим наведені положення Правил дорожнього руху України самі по собі не звільняють страховика, який заявляє регресну вимогу, від обов`язку довести, що у конкретному випадку дорожньо-транспортна пригода була саме безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану транспортного засобу таким вимогам.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що матеріалами справи встановлено невідповідність технічного стану транспортного засобу відповідача вимогам Правил дорожнього руху України, а дорожньо-транспортна пригода від 19.07.2024 сталася саме внаслідок технічної несправності тягово-зчіпного пристрою.
Основним доказом на підтвердження такого висновку суд першої інстанції визначив постанову Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07.08.2024 у справі № 335/8605/24, якою водія ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Колегія суддів погоджується з тим, що зазначена постанова є належним доказом у справі та має враховуватися судом під час оцінки обставин дорожньо-транспортної пригоди. Водночас суд першої інстанції неправильно визначив межі її преюдиційного значення для цього спору.
Відповідно до частини шостої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, що набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, який розглядає справу про правові наслідки дій або бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії або бездіяльність та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов`язковою для господарського суду не в усьому обсязі викладених у ній мотивів, а лише в межах, прямо визначених частиною шостою статті 75 Господарського процесуального кодексу України, тобто щодо факту вчинення певних дій особою, притягнутою до адміністративної відповідальності, та того, що такі дії вчинені саме цією особою.
Аналогічний підхід до меж преюдиційності судових рішень сформульовано у практиці Верховного Суду. Зокрема, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 927/976/17 зазначено, що преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися та встановлювалися судом, що знайшло відображення у мотивувальній частині судового акта; обставини, які лише згадуються, але не отримали оцінки суду, не набувають властивості преюдиціальності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 також наголошено на необхідності розмежування фактичних обставин, встановлених судовим рішенням, і правової оцінки таких обставин.
Зі змісту постанови Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07.08.2024 у справі № 335/8605/24 вбачається, що у межах справи про адміністративне правопорушення суд установив факт дорожньо-транспортної пригоди, факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом ЗІЛ 431412 з причепом Kordia, факт відчеплення причепа та пошкодження автомобіля Volkswagen Tiguan, а також визнав водія винним у порушенні Правил дорожнього руху України, що спричинило пошкодження транспортних засобів.
Водночас зазначена постанова не містить відомостей про те, що у межах адміністративної справи проводилася автотехнічна експертиза, експертне дослідження технічного стану тягово-зчіпного пристрою, дефектування відповідного механізму, огляд спеціаліста або інше технічне дослідження, яке б установлювало характер, причину та час виникнення можливої несправності тягово-зчіпного пристрою.
У постанові суду у справі № 335/8605/24 зазначено, що вина ОСОБА_1 підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення, схемою місця ДТП, письмовими поясненнями учасників пригоди, фототаблицями з зображенням механічних пошкоджень транспортних засобів та архівом порушень.
Однак такі докази у сукупності підтверджують факт дорожньо-транспортної пригоди, її загальний механізм, участь у ній відповідних транспортних засобів, факт відчеплення причепа та факт порушення водієм Правил дорожнього руху України у межах адміністративної відповідальності. Водночас вони не є спеціальними технічними доказами, які встановлюють наявність конкретної несправності тягово-зчіпного пристрою, час її виникнення та безпосередній причинний зв`язок між такою несправністю і настанням дорожньо-транспортної пригоди у розумінні підпункту «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV.
Таким чином, суд першої інстанції помилково поширив преюдиційне значення постанови у справі про адміністративне правопорушення на обставини, які не охоплюються частиною шостою статті 75 Господарського процесуального кодексу України та повинні були доводитися позивачем у загальному порядку.
Колегія суддів звертає увагу, що постанова Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07.08.2024 у справі № 335/8605/24 не може бути проігнорована судом, однак вона не звільняє страховика від доказування спеціальних умов виникнення права регресної вимоги.
З огляду на це зазначена постанова підтверджує факт притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, факт вчинення ним відповідних дій під час керування транспортним засобом та загальний механізм дорожньо-транспортної пригоди. Проте вона не є самостійним і достатнім доказом того, що ДТП була безпосереднім наслідком саме технічної несправності тягово-зчіпного пристрою, встановленої у належному порядку.
При цьому колегія суддів враховує, що питання технічного стану тягово-зчіпного пристрою, наявності або відсутності його несправності, причин виникнення такої несправності, часу її появи та причинного зв`язку між цією обставиною і відчепленням причепа є питаннями, які мають технічний характер і потребують спеціальних знань.
Згідно зі статтею 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта — це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені внаслідок них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Позивач не надав суду висновку автотехнічної експертизи, висновку спеціаліста, акта технічного огляду тягово-зчіпного пристрою після ДТП, акта дефектування відповідного механізму, фотоматеріалів конкретної поломки тягово-зчіпного пристрою або будь-яких інших технічних документів, які б підтверджували, що на момент виїзду транспортного засобу або безпосередньо до ДТП існувала технічна несправність, яка була безпосередньою причиною відчеплення причепа.
Посилання позивача на пояснення водія ОСОБА_1 також не є достатнім для доведення зазначених обставин. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 пояснював, що перед виїздом оглядав автомобіль з причепом, зокрема механізм їх зчеплення, і несправностей не виявив. У письмових поясненнях, наданих працівнику поліції, водій зазначав, що перед виїздом переконався у справності причепа та його робочому стані.
Наведені пояснення не підтверджують наявності технічної несправності до виїзду транспортного засобу на лінію. Навпаки, вони містять відомості про те, що водій перед початком руху не виявив несправностей. При цьому припущення про те, що відчеплення причепа могло статися через зношеність або струс автомобіля під час наїзду на елемент примусового зниження швидкості руху, не є технічним висновком і не замінює експертного дослідження.
Суд, пославшись на пояснення ОСОБА_1 про тривалу експлуатацію автомобіля та можливість відчеплення причепа внаслідок струсу автомобіля і зношеності, фактично визнав наявність технічної несправності на підставі припущення та пояснень особи, яка не надавала спеціального технічного висновку.
Такий підхід не відповідає вимогам статей 73, 74, 76, 77, 79, 86 Господарського процесуального кодексу України, оскільки обставини, які мають технічний характер і на які позивач посилається як на підставу регресної вимоги, повинні підтверджуватися належними та вірогідними доказами, а не припущеннями.
Колегія суддів також погоджується з доводами апелянта про те, що суд першої інстанції неправильно розподілив тягар доказування.
У рішенні суд зазначив, що відповідач, на якого покладається тягар доведення справності транспортного засобу на момент вчинення ДТП, жодних доказів не надав.
Такий висновок є помилковим, оскільки саме позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування у порядку регресу та саме позивач посилався на наявність передбаченої законом спеціальної підстави для такого регресу.
Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, саме на ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» покладався обов`язок довести наявність технічної несправності транспортного засобу, її відповідність ознакам невідповідності технічного стану вимогам Правил дорожнього руху України, а також безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між такою несправністю та ДТП.
Відповідач не зобов`язаний доводити відсутність усіх можливих технічних несправностей транспортного засобу, якщо позивач не довів наявності конкретної несправності, на яку посилається як на підставу своїх вимог.
Інший підхід фактично означав би покладення на відповідача обов`язку доводити негативний факт, відсутність технічної несправності, за відсутності належного доведення позивачем факту її існування. Такий підхід суперечить принципу змагальності сторін та встановленим Господарським процесуальним кодексом України правилам доказування.
При цьому матеріали справи містять докази, які суд першої інстанції мав оцінити у сукупності з іншими доказами, проте належної оцінки їм не надав.
Зокрема, відповідач посилався на протокол № 01161-04519-23 перевірки технічного стану транспортного засобу ЗІЛ 431412, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , складений 14.11.2023 ТОВ «ОМЕГА АВТО», відповідно до якого транспортний засіб після технічного контролю визнано технічно справним.
Також у матеріалах справи наявний подорожній лист № 12201 від 19.07.2024, тобто від дня ДТП, який містить відмітку про допуск транспортного засобу до експлуатації.
Крім того, у справі міститься протокол № 01161-01401-25 від 04.04.2025 перевірки технічного стану транспортного засобу Kordia-Tech 050128, державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , відповідно до якого транспортний засіб після технічного контролю визнано технічно справним.
Колегія суддів враховує, що зазначені документи самі по собі не доводять абсолютної справності тягово-зчіпного пристрою саме в момент ДТП. Водночас вони мають доказове значення для оцінки вірогідності доводів сторін, оскільки свідчать про проходження транспортним засобом обов`язкового технічного контролю, його допуск до експлуатації та відсутність у матеріалах справи документально підтверджених даних про виявлення несправності тягово-зчіпного пристрою до ДТП.
Суд першої інстанції фактично відхилив ці докази з мотивів того, що протокол щодо автомобіля складено за декілька місяців до ДТП, а протокол щодо причепа — після ДТП. Проте сам по собі час складення цих документів не дає підстав повністю ігнорувати їх доказове значення, тим більше за відсутності у справі будь-якого технічного документа, який би підтверджував протилежне — наявність конкретної несправності тягово-зчіпного пристрою саме до або під час ДТП.
Колегія суддів також звертає увагу, що позивачем не надано доказів того, що після настання ДТП було проведено огляд тягово-зчіпного пристрою транспортного засобу або причепа з метою встановлення характеру пошкоджень, причин їх виникнення та можливого зв`язку з ДТП.
Зі змісту статті 34 Закону № 1961-IV вбачається, що страховик після отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду зобов`язаний розпочати її розслідування, у тому числі здійснити дії, необхідні для з`ясування причин настання страхового випадку та розміру заподіяної шкоди.
У цій справі страховик отримав повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від потерпілого ОСОБА_2 23.07.2024, після чого здійснив огляд пошкодженого автомобіля Volkswagen Tiguan та визначив розмір матеріального збитку. Водночас матеріали справи не містять доказів того, що страховик здійснив дослідження технічного стану транспортного засобу відповідача або тягово-зчіпного пристрою, хоча саме на наявність технічної несправності цього пристрою позивач посилається як на підставу регресу.
Таким чином, дії страховика були спрямовані переважно на визначення розміру шкоди, заподіяної потерпілому транспортному засобу, однак не підтверджують належного встановлення спеціальної регресної підстави, передбаченої підпунктом «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV.
Доводи апелянта про те, що позивач не довів безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між технічною несправністю та ДТП, є обґрунтованими.
Із матеріалів справи вбачається, що відчеплення причепа відбулося у момент наїзду транспортного засобу на елемент примусового зниження швидкості руху. Саме по собі відчеплення причепа свідчить про настання механічної події під час руху транспортного засобу, проте не дає можливості без спеціального технічного дослідження достеменно встановити, чи було таке відчеплення наслідком попередньої технічної несправності тягово-зчіпного пристрою, чи могло бути спричинене динамічним впливом, навантаженням, пошкодженням у момент наїзду на перешкоду або іншими технічними чинниками.
Для застосування підпункту «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV необхідно встановити не лише факт відчеплення причепа, а саме те, що ДТП була безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу вимогам Правил дорожнього руху України.
У матеріалах справи відсутні докази, які дозволяють відмежувати причину від наслідку: чи була несправність тягово-зчіпного пристрою первинною причиною ДТП, чи технічне пошкодження або вихід з ладу конструкції виникли вже внаслідок руху через елемент примусового зниження швидкості та пов`язаного з цим динамічного навантаження.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що ДТП була безпосереднім наслідком технічної несправності тягово-зчіпного пристрою, не ґрунтується на належних і достатніх доказах.
Колегія суддів також враховує, що позивач не звертався з клопотанням про призначення судової автотехнічної експертизи для з`ясування причин відчеплення причепа, наявності або відсутності технічної несправності тягово-зчіпного пристрою, часу її виникнення та можливого причинного зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.
Водночас відсутність такого клопотання сама по собі не є підставою для відмови у позові. Визначальним є те, що позивач, який заявив регресну вимогу, не подав жодного іншого належного доказу, який би за своїм змістом і доказовою силою підтверджував зазначені обставини.
Таким чином, у цій справі позивач фактично обґрунтував право регресу постановою у справі про адміністративне правопорушення, протоколом про адміністративне правопорушення та поясненнями водія. Проте наведені докази не є достатніми для висновку про доведеність спеціальної регресної підстави, оскільки не встановлюють у належний спосіб технічну несправність як об`єктивний стан транспортного засобу та її безпосередній причинний зв`язок із ДТП.
Колегія суддів не погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що постанова Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя у справі № 335/8605/24 повністю усуває необхідність доказування причинно-наслідкового зв`язку між технічною несправністю та ДТП у цій справі.
Таке тлумачення частини шостої статті 75 Господарського процесуального кодексу України є розширеним та призводить до необґрунтованого перенесення висновків адміністративного провадження у господарську справу, в якій предмет доказування є іншим.
У справі про адміністративне правопорушення суд вирішував питання про наявність у діях водія складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Натомість у цій господарській справі суд вирішує питання про наявність у страховика спеціального права регресу до страхувальника після виплати страхового відшкодування.
Колегія суддів також враховує, що саме по собі визнання водієм вини у справі про адміністративне правопорушення не є тотожним визнанню Комунальним підприємством «Водоканал» наявності підстав для регресної відповідальності. Визнання вини водієм стосувалося складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, тоді як у цій справі предметом доказування є наявність спеціальної цивільно-правової підстави для регресної вимоги страховика.
Ці питання не є тотожними. Визнання водія винним у порушенні Правил дорожнього руху України не означає автоматичного встановлення всіх умов цивільно-правової регресної відповідальності страхувальника за спеціальною нормою Закону № 1961-IV.
Окремо колегія суддів зазначає, що Комунальне підприємство «Водоканал» як юридична особа не було особою, стосовно якої ухвалено постанову у справі про адміністративне правопорушення. Постанова Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07.08.2024 ухвалена щодо ОСОБА_1 як фізичної особи — водія транспортного засобу.
Ця обставина додатково підтверджує необхідність обережного застосування правил преюдиційності та недопустимість автоматичного перенесення всіх висновків адміністративної постанови на страхувальника у господарському спорі.
Водночас колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 на момент ДТП перебував у трудових відносинах з КП «Водоканал» і керував службовим транспортним засобом під час виконання трудових обов`язків. Однак зазначена обставина може мати значення для визначення зв`язку дій водія з діяльністю відповідача, але не доводить автоматично наявність спеціальної регресної підстави, передбаченої підпунктом «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV.
Щодо доводів апеляційної скарги про недоведеність розміру страхового відшкодування, колегія суддів зазначає таке.
З матеріалів справи вбачається, що позивач надав звіт суб`єкта оціночної діяльності № 71067 від 03.09.2024 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу Volkswagen Tiguan, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 . Відповідно до висновку, викладеного у зазначеному звіті, вартість матеріального збитку становить 84 754, 91 грн.
Також позивач надав страховий акт № G-38025-1 та платіжну інструкцію № 217846 від 17.09.2024, якою підтверджується виплата страхового відшкодування потерпілій особі у сумі 84 754,91 грн.
Відповідач заперечував проти розміру позовних вимог, посилаючись на недоліки звіту, неправильне застосування коефіцієнта фізичного зносу, включення до ремонтної калькуляції робіт, які, на його думку, не пов`язані з ДТП, а також на проміжок часу між датою ДТП, датою огляду пошкодженого транспортного засобу та датою складення звіту.
Колегія суддів враховує, що суд першої інстанції визнав розмір виплаченого страхового відшкодування підтвердженим поданими позивачем документами. Водночас у цій справі визначальним для вирішення спору є не лише факт виплати страхового відшкодування і його розмір, а наявність або відсутність у позивача права вимагати повернення такої виплати у порядку регресу саме з підстави, передбаченої підпунктом «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV.
Навіть за умови доведеності факту виплати страхового відшкодування у сумі 84 754, 91 грн, така виплата сама по собі не створює права регресної вимоги до страхувальника. Право регресу виникає лише за наявності підстав, прямо передбачених законом, а саме тих обставин, з якими Закон № 1961-IV пов`язує можливість звернення страховика з регресним позовом.
Оскільки у цій справі позивач не довів належними та допустимими доказами, що дорожньо-транспортна пригода була безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу відповідача існуючим вимогам Правил дорожнього руху України, відсутні правові підстави для задоволення позову незалежно від того, чи підтверджено сам факт виплати страхового відшкодування потерпілому.
Разом із тим доводи відповідача щодо звіту про оцінку матеріального збитку додатково свідчать про спірність окремих елементів розміру заявленої до стягнення суми, однак у межах цієї справи вони не є самостійною та визначальною підставою для відмови у позові. Визначальною підставою є недоведеність спеціальної регресної підстави, на яку посилається позивач.
Колегія суддів також звертає увагу на помилковість висновку місцевого господарського суду про те, що докази відповідача не спростовують самого факту вчинення ДТП, яка сталася внаслідок відчеплення причепа.
Апелянт не заперечує факт дорожньо-транспортної пригоди, факт відчеплення причепа та факт пошкодження автомобіля Volkswagen Tiguan. Спір у цій справі полягає не у самому факті ДТП, а в тому, чи доведено, що ДТП була саме безпосереднім наслідком технічної несправності тягово-зчіпного пристрою у розумінні підпункту «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV.
Тому посилання суду першої інстанції на те, що відповідач не спростував факт ДТП, не має вирішального значення для правильного вирішення спору, оскільки цей факт не є достатнім для виникнення права регресної вимоги.
Колегія суддів також вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що протоколи перевірки технічного стану транспортного засобу та причепа не мають значення для справи через час їх складення.
Такі докази не доводять автоматично відсутність несправності у момент ДТП, однак у сукупності з подорожнім листом, поясненнями водія про перевірку зчіпного механізму перед виїздом, відсутністю технічного огляду тягово-зчіпного пристрою після ДТП та відсутністю експертного дослідження, вони створюють обґрунтований сумнів у доведеності твердження позивача про наявність технічної несправності як безпосередньої причини дорожньо-транспортної пригоди.
За стандартом вірогідності доказів, передбаченим статтею 79 Господарського процесуального кодексу України, суд повинен зіставити докази, надані на підтвердження відповідної обставини, з доказами, поданими на її спростування. У цій справі докази позивача не є більш вірогідними щодо наявності спеціальної регресної підстави, ніж докази і доводи відповідача, які свідчать про відсутність належного технічного підтвердження такої підстави.
Фактично висновок суду першої інстанції побудований на припущенні, що якщо причіп відчепився під час руху, то це саме по собі підтверджує технічну несправність тягово-зчіпного пристрою, а отже і наявність підстав для регресу. Однак такий причинний ланцюг є неповним та не відповідає вимогам закону.
Для застосування підпункту «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV необхідно довести не лише результат — відчеплення причепа, а й причину цього результату — конкретну технічну несправність або невідповідність технічного стану вимогам Правил дорожнього руху України, яка безпосередньо спричинила ДТП.
Позивач такого доказування не здійснив.
Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував положення підпункту «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV, неправильно застосував правила преюдиційності, визначені частиною шостою статті 75 Господарського процесуального кодексу України, та помилково поклав на відповідача тягар доведення відсутності технічної несправності транспортного засобу.
Суд першої інстанції не врахував, що наявність постанови у справі про адміністративне правопорушення не звільняє страховика від обов`язку довести всі елементи спеціальної регресної підстави, а також не замінює собою технічного доказування обставин, які потребують спеціальних знань.
Матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних і вірогідних доказів того, що дорожньо-транспортна пригода від 19.07.2024 була безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу ЗІЛ 431412 з причепом Kordia існуючим вимогам Правил дорожнього руху України.
За таких обставин позивач не довів наявності правових підстав для реалізації права регресної вимоги до Комунального підприємства «Водоканал».
Доводи апеляційної скарги у частині неправильного застосування судом першої інстанції положень Закону № 1961-IV, статей 13, 74, 75, 79, 86 Господарського процесуального кодексу України, а також у частині недоведеності наявності технічної несправності транспортного засобу та безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між такою несправністю і ДТП знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду.
З огляду на встановлені обставини колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 908/3059/25 ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права щодо оцінки доказів і розподілу тягаря доказування.
Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є нез`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду першої інстанції встановленим обставинам справи, а також порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У зв`язку з наведеним апеляційна скарга Комунального підприємства «Водоканал» підлягає задоволенню, рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 908/3059/25 — скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» до Комунального підприємства «Водоканал» про стягнення 84 754, 91 грн сплаченого страхового відшкодування у порядку регресу.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні достатньою мірою містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитися як такий, що вимагає від судів детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Також у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що усталений принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
З урахуванням положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із того, що скаржнику надано відповідь на всі істотні питання, які виникають при вирішенні цього спору як у матеріально-правовому, так і у процесуальному аспектах.
Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції підпункту «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду.
Колегія суддів дійшла висновку, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують факт дорожньо-транспортної пригоди від 19.07.2024, факт притягнення водія ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та факт виплати позивачем страхового відшкодування потерпілій особі. Водночас зазначені обставини самі по собі не є достатніми для виникнення у страховика права регресної вимоги до страхувальника на підставі спеціальної норми Закону № 1961-IV.
Під час апеляційного перегляду встановлено, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що дорожньо-транспортна пригода була безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу відповідача існуючим вимогам Правил дорожнього руху України.
Знайшли своє підтвердження доводи апелянта про те, що постанова Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07.08.2024 у справі № 335/8605/24 не звільняє позивача від обов`язку доведення всіх елементів спеціальної підстави регресної відповідальності. Відповідно до частини шостої статті 75 Господарського процесуального кодексу України така постанова є обов`язковою для господарського суду лише в частині встановлення факту вчинення відповідних дій конкретною особою, але не підтверджує автоматично наявність технічної несправності транспортного засобу та безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між такою несправністю і дорожньо-транспортною пригодою.
Підтвердилися також доводи апеляційної скарги щодо відсутності належного технічного підтвердження несправності тягово-зчіпного пристрою транспортного засобу. Матеріали справи не містять висновку автотехнічної експертизи, висновку спеціаліста, акта дефектування, акта технічного огляду після дорожньо-транспортної пригоди чи інших технічних документів, які б дозволяли достовірно встановити характер несправності, час її виникнення та її вплив на настання дорожньо-транспортної пригоди.
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що сам факт відчеплення причепа під час руху транспортного засобу не може автоматично свідчити про наявність саме тієї спеціальної підстави регресу, яка передбачена підпунктом «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV. За відсутності належного технічного дослідження неможливо достовірно встановити, чи була технічна несправність причиною дорожньо-транспортної пригоди, чи виникла внаслідок інших обставин, пов`язаних з рухом транспортного засобу.
Обґрунтованими є і доводи апелянта щодо неправильного розподілу судом першої інстанції тягаря доказування. Саме на позивача покладався обов`язок довести існування всіх передбачених законом умов виникнення права регресної вимоги. Водночас місцевий господарський суд фактично поклав на відповідача обов`язок доведення відсутності технічної несправності транспортного засобу, що не відповідає положенням статей 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України.
Колегія суддів також враховує, що надані відповідачем докази проходження транспортним засобом обов`язкового технічного контролю, подорожній лист з відміткою про допуск транспортного засобу до експлуатації та пояснення водія щодо перевірки механізму зчеплення перед виїздом не доводять безумовної справності транспортного засобу на момент дорожньо-транспортної пригоди, однак у сукупності з відсутністю належних доказів позивача свідчать про недоведеність обставин, на які останній посилається як на підставу своїх вимог.
Доводи апеляційної скарги щодо недоліків звіту про визначення вартості матеріального збитку та розміру виплаченого страхового відшкодування окремої оцінки не потребують, оскільки навіть за умови доведеності факту виплати страхового відшкодування позивачем не доведено наявності передбачених законом підстав для реалізації права регресної вимоги до відповідача.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють виникнення права регресної вимоги страховика, а також дійшов висновків, які не повною мірою відповідають встановленим обставинам справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 908/3059/25 в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення.
Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є нез`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в апеляційному порядку, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга Комунального підприємства «Водоканал» підлягає задоволенню, рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 908/3059/25 — скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» до Комунального підприємства «Водоканал» про стягнення 84 754, 91 грн страхового відшкодування в порядку регресу.

Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду апеляційна скарга Комунального підприємства «Водоканал» підлягає задоволенню, рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 908/3059/25 підлягає скасуванню, а у задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» належить відмовити повністю, судові витрати у справі покладаються на позивача.
З матеріалів справи вбачається, що при поданні апеляційної скарги Комунальним підприємством «Водоканал» було сплачено судовий збір у розмірі 4 542 грн.
Разом із тим колегією суддів встановлено, що відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 908/3059/25 належний до сплати судовий збір становив 3 633, 60 грн.
Відтак з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» на користь Комунального підприємства «Водоканал» підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 633, 60 грн.
Щодо різниці між фактично сплаченою сумою судового збору та сумою судового збору, яка підлягала сплаті, у розмірі 908, 40 грн, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду за клопотанням особи, яка його сплатила, у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Таким чином, Комунальне підприємство «Водоканал» не позбавлене права звернутися до суду з відповідним клопотанням про повернення надмірно сплаченої суми судового збору у встановленому законом порядку.
Керуючись статтями 13, 73– 79, 86, 129, 236, 269, 270, 275, 277, 281– 284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Водоканал» на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 908/3059/25 – задовольнити.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2026 у справі № 908/3059/25 – скасувати.
Ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» до Комунального підприємства «Водоканал» – відмовити повністю.
Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» на користь Комунального підприємства «Водоканал» 3 633, 60 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Видачу наказу, з урахуванням відповідних реквізитів, доручити Господарському суду Запорізької області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук 

Суддя: Г.В. Левшина

Суддя: С.В. Вінніков