Номер провадження: 22-ц/813/3261/26 
Справа № 523/11625/23
Головуючий у першій інстанції Далеко К. О.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,
за участю секретаря – Скрипченко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя та визнання права приватної власності на 91/100 частку квартири у праві спільної сумісної власності,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
10 липня 2023 року ОСОБА_2 в інтересах якого діяв адвокат Григоржевський М.С. звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, яким просив:
- квартиру АДРЕСА_1 визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
31 жовтня 2024 року позивач звернувся до суду із заявою про зміну предмету позову, яким просить:
- визнати за ОСОБА_2 право на 91/100 частку у праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану рішенням державного реєстратора Колесніченко 1.С. Одеського районного управління юстиції Одеської області, індексний номер: 25485435 від 22.10.2015, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 756654251101;
- відшкодувати понесені гр. ОСОБА_2 судові витрати по цивільній справі за рахунок відповідача.
Позовна заява вмотивована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.09.2011 року. Рішенням суду від 17.10.2023 року шлюб розірвано. Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , зареєстрованому Третім Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 03.09.2011р., ним було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № Пр-50 від 09.09.2013р. з товариством обмеженою відповідальністю “Стікон”, предметом якого було набуття позивачем майнових прав на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 (п. 1.1 Договору).
Відповідно до умов п.п. 2.1, 2.2 договору купівлі-продажу майнових прав №Пр-50 від 09.09.2013р., вартість майнових прав на об`єкт нерухомості, згідно цього договору, була визначена сторонами у розмірі 463 410,00 грн, які позивач зобов`язувався сплатити на користь ТОВ “Стікон” шляхом здійснення двох платежів: 325 200 грн. до 16.09.2013р. та 138 210 грн. до 01.05.2014р.
Згідно з умов п. 1 додаткової угоди від 29.07.2015 до договору купівлі-продажу майнових прав №Пр-50 від 09.09.2013р., його сторонами п. 1.1 даного договору було викладено в уточненій редакції, а саме: "В порядку та на умовах дійсного Договору, норм ЦК України, які визначають загальні положення договору купівлі- продажу, Продавець продає, а Покупець купує майнові права на 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_3 розташованому за адресою: м. Одеса, вул. Проценко. 50, корпус 2 (колишній: м. Одеса, вул. Проценко, 50 (будівельний))".
На виконання вимог договору №Пр-50, матір`ю позивача ОСОБА_5 , було здійснено часткову оплату згідно договору у розмірі 383 050,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 11.09.2013 року з призначенням платежу «часткова оплата згідно Договору Пр-50 купівлі-продажу майнових прав від 09 вересня 2013 року, в т.ч. ПДВ» та позначеною установою банку - базовим відділенням ПАТ «Фінбанк»' в якості «платника» за вказаним платіжним дорученням.
Перерахування грошових коштів у розмірі 383 050 грн ОСОБА_5 в якості «часткової оплати», передувало зняття нею зі свого банківського рахунку в базовому відділенні ПАТ «Фінбанк», 37 403,01 доларів США в еквіваленті 298 962,26 грн., що підтверджується квитанцією банківської установи від 11.09.2013р. про «видаток коштів з поточного рахунку через касу банку» (зміст операції), «отримувач: ОСОБА_5 ».
Тобто оплата вказаного платежу була здійсненна за рахунок ОСОБА_5 та нею було здійснено виконання особистих договірних зобов`язань її сина - гр. ОСОБА_2 по сплаті першого внеску у будівництво.
Юридично значимі дії гр. ОСОБА_5 з виконання договірних зобов`язань особистого характеру її сина - гр. ОСОБА_2 будь-яким чином не оформлювались. Так само і відсутні правовідносини з дарування між гр. ОСОБА_5 та її невісткою - гр. (Матковською) ОСОБА_6 , та відсутність між членами родини правовідносини з позики вищезазначених грошових коштів, а також відсутні правовідносини з представництва.
Таким чином, сплачені ОСОБА_5 кошти у розмірі 383 450,00 грн, згідно з платіжного доручення №1 від 11.09.2013, набули правового статусу “особистих коштів” для «покупця» по вказаному договору та не відносяться до сумісно набутого майна подружжя.
Інший платіж по договору купівлі-продажу майнових прав №Пр-50 від 09.09.2013 у розмірі 80 000 грн згідно з квитанції ПАТ «Фінбанк» від 31.03.2014р. було здійснено особисто гр. ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з гр. ОСОБА_3 .
У подальшому в порядку виконання п. 4.1.6 договору купівлі-продажу майнових прав №Пр-50 від 09.09.2013, з урахуванням додаткової угоди від 29.07.2015, були передані ОСОБА_2 майнові права на трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 .
Отже, сплачені ОСОБА_5 , кошти у розмірі 383 450,00 грн та сплачені ОСОБА_2 , кошти у розмірі 80 000 грн разом складають 463 450 грн (замість обумовлених н. 2.1 Договору 463 410 грн), що склало ціну цього договору, а рівно кінцеву вартість спірного нерухомого майна, з якої 82,74% сплачені ОСОБА_5 , та 17,26% за рахунок коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя.
ОСОБА_2 вважає, що у праві спільної сумісної власності подружжя на трикімнатну квартири АДРЕСА_4 , йому на праві приватної власності належить частка, яка дорівнює розміру 91,37% (82,74% + (17,26%/2)) сплачених за цю квартиру грошових коштів.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.
17 червня 2025 року представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Масловський І.М. подав до суду письмові пояснення, якими просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування письмових пояснень зазначено наступне: 1) мати позивача знімала зі свого рахунку долари США, а часткова оплата згідно договору купівлі-продажу майнових прав сплачувалась у гривні. З наданих документів про призначення платежів не вбачається, що оплата проводилась саме за квартиру, яка у подальшому стала власністю сім`ї її сина – ОСОБА_2 . В будівельній компанії за вказаними у платіжному доручення реквізитами могло бути укладено безліч договорів та додаткових угод, а адреси нерухомості чи конкретного номеру квартири вказано не було. 2) жодних боргових чи спадкових документів позивачем не надано; 3) жодних заяв чи позовів щодо внесених коштів ОСОБА_5 , чи її представники, або інші спадкоємці не заявляли; 4) жодних заяв чи позовів щодо визнання права власності на означену квартиру ОСОБА_5 , чи її представники, або інші спадкоємці не заявляли; 5) з матеріалів справи не вбачається наявність її особистого інтересу щодо вказаної нерухомості, чи конкретного розпорядження щодо персонального використання, а відтак – внесення коштів (не визначено чиїх конкретно) здійснювалося не в інтересах особисто її сина ОСОБА_2 , бо такої довіреності не було.
18 червня 2025 року представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Масловський І.М. подав до суду заяву про застосування строку позовної давності, яку обґрунтував тим, що строк позовної давності за вимогами позивача ОСОБА_2 сплинув 31 березня 2017 року, проте позивач звернувся до суду 11 липня 2023 року із пропуском строку позовної давності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя та визнання права приватної власності на 91/100 частку квартири у праві спільної сумісної власності задоволено. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано:
- за ОСОБА_2 право власності на 91/100 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 83 кв.м., житловою площею 51,9 кв.м.
- за ОСОБА_3 право власності на 9/100 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 83 кв.м., житловою площею 51,9 кв.м.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що:
1)суд, поділяючи квартиру, мав керуватися принципом рівності часток (ч. 1 ст. 70 СК України), або ж мав право відступити від цього принципу, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей (ч. 3 ст. 70 СК України) сина позивача та відповідача ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
2)судом першої інстанції неправильно застосовано положення про позовну давність, оскільки вимога ОСОБА_2 стосувалася визнання частки квартири особистою приватною власністю (91/100 частка), а не поділу спільного майна; 
3)не було надано жодних належних та допустимих доказів, що ці кошти були подаровані чи передані ОСОБА_2 саме як його особиста приватна власність (наприклад, нотаріально посвідчений договір дарування коштів виключно сину). Адже ці кошти, сплачені ОСОБА_5 , могли бути її особистою часткою.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, який був зареєстрований 03 вересня 2011 року третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 335.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2023 року шлюб укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано. Рішення суду набрало законної сили.
Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_6 , ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № Пр-50 від 09.09.2013 з товариством обмеженою відповідальністю «Стікон», згідно з п.1.1 якого позивач набуває майнових прав на трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 (будівельний) (п. 1.1 Договору).
Згідно з п. 2.1 Договору №Пр-50 купівлі-продажу майнових прав, вартість майнових прав на об`єкт нерухомості визначений сторонами у розмірі 463 410,00 грн., в т.ч. НДС 77235грн.00коп., що складає 57 000 доларів США.
Згідно з Акту прийому-передачі майнових прав від 31.07.2015 року на квартиру АДРЕСА_1 , ТОВ «Стікон» в порядку виконання п. 4.1.6 Договору купівлі-продажу майнових прав від 09 вересня 2013 року із урахуванням додаткової угоди від 29 липня 2015 року, передає ОСОБА_2 майнові права на трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_6 . ОСОБА_2 приймає майнові права.
Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.10.2015 індексний номер: 46140825 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 22.10.2015, за ОСОБА_2 08.10.2015 було зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 83 кв.м., житловою площею 51,9 кв.м.
Згідно з заяви про видачу готівки №7982762 від 11 вересня 2013 року, ПАТ «ФІНБАНК», ОСОБА_8 11 вересня 2013 року у ПАТ «ФІНБАНК» було отримано через касу банку грошові кошти на загальну суму 37 403,01 долар США, гривневий еквівалент – 298 962,26 грн.
Відповідно до квитанції №7983319 ПАТ «ФІНБАНК» від 11 вересня 2013 року платник ОСОБА_8 внесла грошові кошти у сумі 383 450,00 грн. на свій поточний рахунок через касу Банку, № рахунку: НОМЕР_1 .
Згідно з Платіжного доручення №1 ПАТ «ФІНБАНК» від 11 вересня 2013 року платник ОСОБА_5 сплатила з рахунку № НОМЕР_1 на користь ТОВ «Стікон» суму грошових коштів у розмірі 383 050, 00 гривень, призначення платежу: часткова оплата згідно Договору №Пр-50 купівлі-продажу майнових прав від 09 вересня 2013 року, в т.ч. ПДВ, платник: ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 .
Відповідно до Квитанції №ПН707233Р ПАТ «ФІНБАНК» від 31 березня 2014р., ОСОБА_2 сплатив на користь ТОВ «Стікон» 80 360,00 грн., призначення платежу: оплата за майнові права згідно договору купівлі-продажу №Пр-50 від 09.09.2013р. від ОСОБА_2 .
Надаючи правову оцінку прийнятим на стадії дослідження письмових доказів, за клопотанням позивача, оригіналам письмових доказів: оригінал заяви про видачу готівки №7982762 від 11 вересня 2013 року, квитанція №ПН707233Р ПАТ «ФІНБАНК» від 31 березня 2014р., суд зазначає, що копії наведених доказів, з певним технічним недоліком копії, міститься в матеріалах судової справи – а.с. 33, 35, тому не прийняття судом наведених документів, в якості доказів по даній справі, призвело би до надмірного формалізму, при застосуванні судом процедурних правил.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно із свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_3 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого податку та військового збору, які надійшли на виконання ухвали суду від 28.11.2023 року:
Відповідачу ОСОБА_3 була виплачена сума доходу:
З 1 кварталу 2004 року по 4 квартал 2008 року – 9 325,98 грн.
З 1 кварталу 2009 року по 4 квартал 2013 року – 155 679,20 грн.
З 1 кварталу 2014 року по 1 квартал 2014 року – 8 625,60 грн.
Загалом: 173 630,80 грн.
Позивачу ОСОБА_2 була виплачена сума доходу:
З 1 квартал 2004 року по 4 квартал 2008 року - 6 247,60 грн.
З 1 кварталу 2009 року по 4 квартал 2013 року – 171 532,30 грн.
З 1 кварталу 2014 року по 1 квартал 2014 року – 13 021,69 грн.
Загалом: 190 801,60 грн.
Третій особі ОСОБА_4 була виплачена сума доходу:
З 1 кварталу 2004 року по 4 квартал 2008 року – 107 430,70 грн.
З 1 кварталу 2009 року по 4 квартал 2013 року – 309 156, 40грн.
З 1 кварталу 2014 року по 1 квартал 2014 року – 26 330,87 грн.
Загалом: 442 918,00 грн.
Померлій матері позивача ОСОБА_5 була виплачена сума доходу:
З 1 кварталу 2004 року по 1 квартал 2014 року – 491 929,50 грн.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що між сторонами виникли правовідносини щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.
Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).
Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За даних обставин, матеріалами справи підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 , набута у власність ОСОБА_2 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_6 .
Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Таким чином, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним із них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19), які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин.
У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що, «згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними».
За даних обставин, позивач ОСОБА_2 стверджував у судовому засіданні, що 82,74 % коштів за квартиру АДРЕСА_1 , являються його особистою приватною власністю, оскільки грошові кошти за цю частину квартири сплатила його мати в його інтересах, а 17,26% коштів за квартиру АДРЕСА_1 , являються спільною сумісною власністю подружжя, сторін по справі, а тому частка квартири пропорційна 17/26% підлягає поділу між сторонами по 1/2.
Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_2 у власність, у ТОВ «СТІКОН», за ціною 463 410 грн., що в еквіваленті складало 57 000 доларів США, на день підписання договору купівлі – продажу:
- 383 050,00 гривень – сплачені матір`ю позивача ОСОБА_5 з її особистого рахунку, відкритого у ПАТ «ФІНБАНК. Це підтверджується копією Платіжного доручення №1 ПАТ «ФІНБАНК» від 11 вересня 2013 року, платник ОСОБА_5 сплатила з рахунку № НОМЕР_1 на користь ТОВ «Стікон» суму грошових коштів у розмірі 383 050,00 гривень, призначення платежу: часткова оплата згідно Договору №Пр-50 купівлі-продажу майнових прав від 09 вересня 2013 року, в т.ч. ПДВ, платник: ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 .
- 80 360,00 гривень - сплачені позивачем ОСОБА_2 . Це підтверджується Квитанцією №ПН707233Р ПАТ «ФІНБАНК» від 31 березня 2014р., згідно якої ОСОБА_2 сплатив на користь ТОВ «Стікон» 80 360,00 грн., призначення платежу: оплата за майнові права згідно договору купівлі-продажу №Пр-50 від 09.09.2013р. від ОСОБА_2 .
При цьому, суд першої інстанції правильно критично поставився до доводів представника відповідача адвоката Масловського І.М., що Платіжне доручення №1 від 11 вересня 2013 року не стосується спірної квартири, та взагалі може стосуватися іншої квартири, яку могла набувати у власність особисто ОСОБА_8 .
Суд першої інстанції вмотивовано констатував, що Платіжне доручення №1 від 11 вересня 2013 року містить призначення платежу - часткова оплата згідно Договору №Пр-50 купівлі-продажу майнових прав від 09 вересня 2013 року, в т.ч. ПДВ, платник: ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 .
У даному випадку, посилання на договір №Пр-50 купівлі-продажу майнових прав від 09 вересня 2013 року у платіжному дорученні, та на платника: ОСОБА_2 , чітко ідентифікує приналежність оплати до Договору купівлі продажу майнових прав №Пр-50 від 09 вересня 2013 року, який укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Стікон».
Також суд першої інстанції правильно відхилив доводи представника відповідача щодо внесення оплати ОСОБА_8 за можливим іншим договором купівлі-продажу, який стосується іншої квартири, яку могла купити померла ОСОБА_2 , оскільки наведені доводи є припущенням, та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, зокрема адвокат міг або самостійно отримати, або у судовому порядку, поставити питання про витребування Витягу з реєстру права власності щодо об`єктів нерухомості, оформлених на померлу.
Крім того, стверджуючи про те, що оплата здійснена ОСОБА_8 , не стосується квартири АДРЕСА_1 , сторона відповідача не надала суду інших доказів повної оплати за договором Пр-50 купівлі-продажу майнових прав від 09 вересня 2013 року, яка безсумнівно, внаслідок переходу права власності до позивача, відбулась.
У даному випадку, отримана стороною відповідача відповідь на адвокатський запит від 31.07.2023 №01/612 не спростовує можливість доведення стороною відповідача своїх заперечень на позов, шляхом витребування доказів, у тому числі і у судовому порядку.
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), зроблено висновок, що «За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
За обставин даної справи, суд першої інстанції правильно здійснив аналіз доходів учасників справи, за витребуваний судом період.
Судом першої інстанції вмотивовано встановлено, що відповідачу ОСОБА_3 була виплачена сума доходу:
- з 1 кварталу 2004 року по 1 квартал 2014 року в розмірі – 173 630,80 грн.
Відповідачу ОСОБА_2 була виплачена сума доходу:
- з 1 квартал 2004 року по 1 квартал 2014 року в розмірі – 190 801,60 грн.
Третій особі ОСОБА_4 була виплачена сума доходу:
- з 1 кварталу 2004 року по 1 квартал 2014 року в розмірі – 442 918,00 грн.
Померлій матері позивача ОСОБА_5 , була виплачена сума доходу:
- з 1 кварталу 2004 року по 1 квартал 2014 року в розмірі – 491 929,50 грн.
Однак, при цьому суд першої інстанції правильно врахував, що першочерговому аналізу підлягає саме розмір доходів позивача та відповідача по справі, в період з дати укладення шлюбу між сторонами 03 вересня 2011 року до дати проведення повної оплати за договором – 31 березня 2014 року.
Надаючи правову оцінку матеріальному стану сторін по справі, саме позивача і відповідача, з позиції джерел коштів для набуття у власність спірної квартири, судом встановлено наступне.
Відповідачу ОСОБА_3 була виплачена сума доходу:
- з 4 кварталу 2011 року по 1 квартал 2014 року в розмірі – 82 895,80 грн.
Позивачу ОСОБА_2 була виплачена сума доходу:
- з 4 кварталу 2011 року по 1 квартал 2014 року в розмірі – 116 502,60 грн.
Загалом: 199 398,40 грн.
Таким чином, здійснивши аналіз отриманих сторонами по справі доходів, з дати укладення шлюбу, до дати повної оплати за договором купівлі-продажу майнових прав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що отриманих доходів обох сторін, подружжя позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_6 , вочевидь було недостатньо для купівлі квартири АДРЕСА_1 , за ціною 463 410 грн., навіть якщо би подружжя взагалі не придбавали їжу, не оплачували комунальні послуги, та накопичували всі отримані доходи.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що доводи позивача ОСОБА_2 , щодо набуття ним права особистої власності на частку спірної квартири, яка дорівнює 82,74 % сплачених грошових коштів, оскільки ці кошти не є спільними сумісними коштами подружжя, а є коштами його матері, внесеними на рахунок ТОВ «Стікон» в його особистих інтересах, а тому відносяться до особистих коштів, такими що знайшли своє доказове та правове обґрунтування матеріалами справи.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що відсутність договору дарування грошових коштів, договору спадкування, не змінює правову природу та цільове призначення сплачених ОСОБА_5 грошових коштів в інтересах сина, та не може їх відносити до майна належного подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності, за обставин розмірів доходів сторін, учасників справи, та враховуючи зміст наявних в матеріалах справи квитанцій, платіжного доручення (а.с. 33-36, Том1).
Відповідно до ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20).
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).
У свою чергу, грошові кошти за іншу частину спірної квартири, у відсотковому значенні 17,26% від загальної вартості квартири, суд визнає як спільні кошти подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , на які розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, та презумпція рівності часток 17,26% / 2 = 8,6%), враховуючи здійснення оплати одним із подружжя позивачем ОСОБА_2 , та з його рахунку, в період шлюбу.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вмотивоваго висновку про необхідність поділу квартири АДРЕСА_1 у таких частках:
- за ОСОБА_3 у розмірі 9/100 часток.
- за ОСОБА_2 у розмірі 91/100 частка.
Такий порядок визначення часток відповідає попереднім висновкам суду, за яким ОСОБА_3 слід виділити частку еквіваленту 8,6% від загальної вартості квартири, а ОСОБА_2 частку еквівалентну 91,37% від загальної вартості квартири (82,74% особиста власність та 8,6% частина спільної сумісної власності).
При визначенні такого порядку поділу майна подружжя, суд також враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14.02.2024 року по справі №752/18272/18, відповідно до яких при вирішенні спору про поділ майна суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його в інший спосіб, враховуючи обставини, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанта поділу майна подружжя при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимогу - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Розгляд справ судами має здійснюватися з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України),
Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (постанова Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц).
У свою чергу, надаючи правову оцінку заяві представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Масловського І.М. про пропуск позивачем строку позовної давності, для визнання майна особистою приватною власністю, в порядку поділу майна подружжя, суд першої інстанції правильно зазначив наступне.
Згідно статті 72 Сімейного кодексу позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. Тобто протягом існування шлюбу, строк позовної давності не застосовується.
У даному випадку, позовна заява ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, була подана ще до розірвання шлюбу між сторонами, що виключає застосування строку позовної давності до вимог позивача.
Таким чином, позовна заява ОСОБА_2 дійсно підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що необхідно відступити від рівності часток подружжя на користь відповідача, оскільки на її утриманні перебуває неповнолітня дитини, то колегія суддів зазначає таке.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17 (провадження № 61-252св17), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що:
«статтею 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від начал рівності часток подружжя у праві спільної власності. По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Обов`язок, передбачений статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя».
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Апеляційний суд зазначає, що у провадженні судів перебувала цивільна справа №523/2202/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів на утримання дитини.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2025 року позов задоволено частково; розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2024 року на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі, рівній 6000,00 грн., зменшено та вирішено стягувати на утримання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі, рівній 2500,00 грн., щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Постановою Одеського апеляційного суду від 17 березня 2026 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів на утримання дитини змінено, визначено розмір аліментів, який підлягає стягненню, у розмірі 4000 гривень.
Колегія суддів зазначає, що відповідач не довела ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції те, що розмір стягуваних аліментів не є достатнім, також не доведено факт наявності заборгованості або несплати аліментів позивачем.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині незастосування позовної давності, то колегія суддів зазначає, що скаржник помилково класифікує спірні правовідносини як визнання особистої приватної власності, а не як поділ майна подружжя з відступом від рівності часток подружжя.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Колегія суддів зазначає, що з врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість виготовлення повного судового рішення у строки, передбачені національним законодавством, апеляційної інстанції було здійснено виготовлення повного тексту судового рішення 12 червня 2026 року.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12 червня 2026 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева