23.06.26
22-ц/812/1035/26
Єдиний унікальний номер судової справи 479/1312/25
Номер провадження 22-ц/812/1035/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

23 червня 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового засідання – Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Кравченком Олександром Сергійовичем рішення, яке ухвалене Кривоозерським районним судом Миколаївської області 02 березня 2026 року під головуванням судді Репушевської О.В. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_2 про визнання договору оренди землі недійсним,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Кравченка Олександра Сергійовича, звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі – ТОВ «Агрофірма Корнацьких»), ОСОБА_2  про визнання договору оренди землі недійсним.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 03 лютого 2025 року приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Поляковим О.О., зареєстрованого за №80, на праві власності належить земельна ділянка площею 5.2501 га, кадастровий номер 4823980400:02:000:0087, яка розташована в межах території (Багачівської) Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області.
Дана земельна ділянка була успадкована позивачем після смерті ОСОБА_3 , яка належала останній на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК №088044, виданого Кривоозерською районною державною адміністрацією Миколаївської області 30 вересня 2003 року.
Як відомо позивачу, за життя ОСОБА_3 видала на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» доручення серії ВАР №521147, яким вона уповноважила зазначених осіб бути її представниками з усіма повноваженнями з питань користування належною їй за життя на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії МК №088044 земельною ділянкою, для чого надала їм право представляти її інтереси в будь-яких установах чи підприємствах, подавати від її імені заяви та інші документи, що стосуються виконання передбаченого в довіреності, яка була видана 10 жовтня 2003 року в письмовій формі та зареєстрована в реєстрі за №8333. 
В подальшому, 01 січня 2005 року ОСОБА_2 , який діяв на підставі вище вказаної довіреності, та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» було укладено договір оренди землі (далі – договір) відносно належної ОСОБА_3 земельної ділянки, який 28 серпня 2006 року було зареєстровано за №040601700116. Даний договір було укладено терміном на 50 років.
Посилаючись на те, що під час укладання правочину ОСОБА_3 особисто присутньою не була, належний примірник договору відповідачами надано їй не було, представник позивача вважав, що укладаючи оспорюваний договір, ОСОБА_2 визначав істотні умови договору самостійно, попередньо не погоджуючи з ОСОБА_3 жодного з пунктів оспорюваного договору.
Представник позивача вказував, що отримуючи від ОСОБА_3 довіреність щодо вчинення від її імені будь-яких дій відносно належної їй земельної ділянки, повірений керувався не її інтересами, як довірителя, а цілеспрямовано вчиняв всі можливі дії на передачу земельної ділянки у користування ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на вигідних для товариства умовах, так як були на той час у тісному трудовому зв`язку з ОСОБА_4 , який являється засновником ТОВ «Агрофірма Корнацьких». Таким чином вважав, що на час укладання оспорюваного договору існувала зловмисна домовленість між зазначеними особами та недотримання інтересів довірителя та власника земельної ділянки.
Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним договір оренди землі №88/К, укладений 01 січня 2005 року між ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та ОСОБА_3 , в особі ОСОБА_2 , діючого на підставі довіреності ВАР №521147, виданої 10 жовтня 2003 року та зареєстрованої в реєстрі за №8333, який зареєстрований Кривоозерським відділом МРФ у Державному реєстрі земель за №040601700116 від 28 серпня 2006 року.
У відзиві на позовну заяву ТОВ «Агрофірма Корнацьких» вважало позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на те, що кожен з представників, зазначених у довіреності, діяв самостійно відповідно до обсягу наданих повноважень, внаслідок чого підставою для визнання договору оренди недійсним повинно бути доведено позивачем шляхом підтвердження факту вчинення представником цього правочину не в інтересах довірителя, а у своїх власних інтересах. 
Щодо можливості вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, то необхідними ознаками такого правочину є наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди, виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками, вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень. 
Втім, посилання позивача на те, що ОСОБА_2 , укладаючи договір оренди з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» керувався не інтересами ОСОБА_3 , як довірительки, а вчиняв всі можливі дії на передачу земельної ділянки на вигідних для орендаря умовах спростовуються тим, що ОСОБА_3 під час складення довіреності було роз`яснено як приписи норм ЦК України, так і зміст виданої довіреності, що дає обґрунтовані підстави для висновку про свідоме волевиявлення ОСОБА_3 про надання повноважень ОСОБА_2 . 
Крім того, сама ОСОБА_3 наділила повірених, серед яких є і відповідач ОСОБА_2 , правом визначати суттєві умови договору, які визначені у змісті договору оренди, а тому є такими, що відповідали волі орендодавця. 
Також позивачем не доведено та не наведено обґрунтувань наявності свідомого укладення ОСОБА_2 договору оренди з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» внаслідок зловмисної згоди всупереч інтересам ОСОБА_3 , наявності збитків та причинного зв`язку між зловмисною домовленістю відповідачів та завданими збитками, звернення ОСОБА_3 за її життя до відповідачів чи до інших осіб, або державних органів щодо порушення її прав та законних інтересів при укладенні договору оренди землі з ТОВ «Агрофірма Корнацьких». 
Зазначено, що позивачем не пред`явлено до відповідача ОСОБА_2 будь-якої матеріально-правової вимоги, що свідчить про порушення процесуальних принципів пропорційності у цивільному процесі, диспозитивності цивільного судочинства та не виконано обов`язок доказування.
Звернуто увагу на ті обставини, що протягом тривалого часу, з моменту укладення договору оренди та до смерті ОСОБА_3 , з її боку не надходило жодних претензій щодо невиконання або неналежного виконання умов договору оренди земельної ділянки, або щодо недійсності договору, що вказує на переслідування позивачем власних інтересів шляхом подачі цього позову.
Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 02 березня 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що договір оренди землі укладено сторонами у відповідності до вимог законодавства, внаслідок чого відсутні підстави для визнання його недійсним.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Кравченка С.О., посилаючись на порушенням норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що районний суд не застосував положення ч.3 ст.238 ЦК України – пряму законодавчу заборону, яка є самостійною та більш релевантною підставою недійсності договору. 
Відповідно до ч.3 ст.238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Порушення цієї норми є самостійною та достатньою підставою для визнання правочину недійсним на підставі ст.215 ЦК України – незалежно від доведення умислу чи збитків. 
Суд першої інстанції взагалі не дослідив і не застосував ч.3 ст.238 ЦК України, обмежившись лише перевіркою підстав за ст.232 ЦК України. Між тим зазначена заборона була порушена у трьох вимірах одночасно: 
ТОВ «Агрофірма Корнацьких» є одночасно повіреним (представником Кубової В.М.) та орендарем (другою стороною оспорюваного договору оренди). Та сама юридична особа не може вчиняти правочин від імені власника в інтересах самої себе – це є прямим порушенням ч.3 ст.238 ЦК України;
Кирилюк О.П. перебуває у довіреності як повірений (представник орендодавця) і водночас підписав договір як генеральний директор ТОВ «Агрофірма Корнацьких» (представник орендаря). Одна й та сама фізична особа виступила представником обох сторін правочину – заборонена ситуація за ч. 3 ст.238 ЦК України;
Шушняєв Р.М., підписуючи договір від імені ОСОБА_3 , діяв в інтересах іншої особи – ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та пов`язаного з нею ОСОБА_4 , з яким перебував у безпосередній трудовій залежності.
Жодну з цих трьох обставин суд першої інстанції крізь призму ч.3 ст.238 ЦК України не дослідив. 
Також зазначено, що районний суд не врахував висновки Верховного Суду, відповідно до яких помилкова правова кваліфікація позивачем не впливає на обов`язок суду встановити фактичну і правову підставу позову та правильно кваліфікувати спірні правовідносини.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ТОВ «Агрофірма Корнацьких», посилаючись на необґрунтованість її доводів, просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.
Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 , видане Знам`янським відділом ДРАЦС у Кропивницькому районі Кіровоградської області 04 березня 2024 року(а.с.14).
За життя, а саме 10 жовтня 2003 року, ОСОБА_3 видала доручення серії ВАР №521147, яке посвідчене приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А., зареєстрованої в реєстрі за №8333. Відповідно до змісту доручення довіритель безстроково уповноважив повірених (зокрема, відповідача ОСОБА_2 ) користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, яка належала ОСОБА_3 на підставі Державного акту про право приватної власності серія МК №088044, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Багачівської сільської ради Кривоозерського району, загальною площею – 5,25 га (а.с.60).
01 січня 2005 року між ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_2 , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності серія ВАР №521147 (реєстраційний №8333), та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» укладено договір оренди землі за №88/К відносно земельної ділянки загальною площею 5,25 га, розташованої в межах території Багачівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, на строк 50 років, що належить ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності серія МК №088044 (реєстраційний №92), зареєстрований у Кривоозерському райвідділі МРФ, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис №040601700116 від 28 серпня 2006 року(а.с.54-57).
Позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець ОСОБА_3 , є власником земельної ділянки площею 5.2501 га, кадастровий номер 4823980400:02:000:0087, яка розташована в межах території (Багачівської) Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області, номер відомостей про речове право: 588312405, що підтверджено даними Витягу з Державного реєстру речових прав, індексний номер 411149305 від 03 лютого  2025 року (а.с.17).
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до вимог ст.124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.
За ч.1 ст.14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на дату, зазначену в спірному договорі) договір оренди землі укладається в письмовій формі та за бажанням однієї з сторін може бути посвідчений нотаріально, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.
За ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 Закону України «Про оренду землі» є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).
Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації (ч.3 ст.640 ЦК України).
Отже, за встановленими судом у справі обставинами, сторонами узгоджені усі суттєві умови договору оренди, які його уклали в письмовій формі 01 січня 2005 року та підписали через своїх представників за належно оформленими повноваженнями, після чого 28 серпня 2006 року зареєстрували договір оренди у Кривоозерському районному відділі МРФ ДП «Центр ДЗК» за №040601700116 .
Від імені власниці земельної ділянки, як орендодавиці, її волевиявлення на укладення договору оренди, яке нею висловлено у підписаній особисто та нотаріально посвідченій довіреності, підтверджено представником  ОСОБА_2 у межах повноважень, визначених цією довіреністю. 
Ці умови перенесено у зміст договору оренди, укладеного 01 січня 2005 року у письмовій формі. Укладення договору з перевищенням повноважень, які б не відповідали волевиявленню ОСОБА_3 , викладеному у змісті довіреності, орендодавицею за життя не заявлено.
Не заявлено про порушення таких повноважень і представником власниці – повіреним Шушняєвим Р.М., як не оспорено ним і власне підписання умов договору оренди від імені ОСОБА_3 .
За такого, укладений договір оренди землі є правомірним у розумінні змісту положень ст.204 ЦК України. 
Після смерті орендодавиці ОСОБА_3 , право власності на земельну ділянку успадкувала позивачка ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 03 лютого 2025 року приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Поляковим О.О. (а.с.15-16).
Після оформлення спадкових прав позивачем оспорено укладений спадкодавицею договір та заявлено про презумпцію його недійсності через укладення договору оренди від імені власниці земельної ділянки повіреним у власних інтересах, направлених на шкоду інтересам орендодавиці, та внаслідок умисної домовленості з орендарем, в його інтересах, протилежних інтересам орендодавиці, що є підставою для визнання його недійсним. 
На підтвердження цих обставин вважала достатніми відомості, що надані суду за його запитом, з яких слідує, що станом на дату державної реєстрації ТОВ «Юридична фірма Корнацьких», яка відбулася 07 серпня 2003 року і до 06 листопада 2008 року, засновниками товариства були і є: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , керівником визначено – відповідача ОСОБА_2 . На дату створення ТОВ «Агрофірма Корнацьких» засновниками до 08 травня 2009 року визначені: ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 (а.с.19-20).
Посилаючись саме на склад засновників ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та іншої юридичної особи - ТОВ «Юридична фірма Корнацьких», виконання ОСОБА_2 на цей час обов`язків керівника ТОВ «Юридична фірма Корнацьких», та наявність усіх цих осіб, крім юридичної фірми, у переліку повірених у виданій померлою орендодавицею довіреності, позивач вважала, що представниками сторін вчинено правочин на шкоду інтересам орендодавиці та внаслідок зловмисної домовленості представників сторін.
Інших доказів на підтвердження укладення повіреним угоди в своїх власних інтересах чи інтересах іншої особи, яку він представляє, наявності зловмисної домовленості та як наслідок заподіяння шкоди орендодавиці - не надала, крім визначення нею шкоди у виді тривалості строку оренди.
За правилами п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
За змістом ч.1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
За змістом ч.3 ст.238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 202 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).
Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За ст.215 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Таким чином, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.
Як зазначено у постановах Верховного Суду України: від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 09 грудня 2015 року у справі №6-849цс15, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1512цс16, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів спадкодавця позивача.
У ст.13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 
За наведеного та аналізуючи положення частини 2 статті 13 ЦК України слід дійти висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.
За змістом ч.ч.2 і 3 статті 12 ЦПК України здійснення всіх процесуальних прав і обов`язків, передбачених законом, учасниками справи відбувається за рівних прав. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Предметом доказування у справі є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).
Тому дослідження обставин, що входять до предмету доказування, може бути предметом висновку експерта (ч.2 ст.102 ЦПК України).
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При тому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5 і 6 ст.81 ЦПК України).
Аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що сторона, яка зазначає про те, що повіреним сторони договір укладено в своїх інтересах або інтересах іншої особи, представником якої він є одночасно, чи внаслідок зловмисної домовленості між представниками учасників правочину, має надати суду беззаперечні докази такої поведінки чи зловмисних дій представників сторін правочину, одна з яких за життя таких вимог не заявляла та правочин, укладений від її імені та в її інтересах не оспорювала. 
Отже, слід дійти висновку, що за змістом наданих суду довіреності та договору оренди, слідує, що повірена особа – ОСОБА_2 діяв, як фізична особа, не як представник будь-якої юридичної особи, та в інтересах власника землі ОСОБА_3 , а не в своїх інтересах та не був одночасно представником іншої сторони правочину.
Посилання на наявність в складі засновників ТОВ «Юридична фірма Корнацьких» та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» одних і тих же фізичних осіб, яким ОСОБА_2 не є, не має правового значення для оцінки добросовісності дій повіреного. Зокрема, і враховуючи те, що ТОВ «Юридична фірма Корнацьких» не була учасником правочину з прав оренди, а ОСОБА_2 вчиняв дії повіреного, як фізична особа, а не у зв`язку з виконанням будь-яких трудових обов`язків.
Сама довіреність видана довірителем на користь декількох повірених, кожний з яких діяв самостійно в інтересах одного довірителя, а не в інтересах один одного. 
Таким чином, доводи позивача про укладення відповідачем ОСОБА_2 договору оренди в своїх інтересах або інтересах іншої сторони, представником якої він міг бути одночасно, не є слушними та суперечать наявним у справі доказам.
Щодо інших підстав для визнання договору оренди недійсним з підстав, передбачених ст.232 ЦК України, то посилання позивача та їх представника на обставини наявності зловмисної домовленості представників однієї сторони з другою стороною ґрунтуються виключно на припущеннях, не маючі на їх підтвердження належних, достовірних та достеменних доказів. 
За роз`ясненнями, викладеними у п.22 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, слідує, що для визнання правочину недійсним на підставі ст.232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. 
За таких умов позивачу слід було довести суду, що ОСОБА_2 діяв умисно на шкоду довірительці ОСОБА_3 , бажав діяти саме таким чином та для цього мав зловмисну домовленість з представником орендаря з метою настання для ОСОБА_3 несприятливих наслідків. 
Втім, наявність умислу в діях ОСОБА_2 не доведена, наявність зловмисної домовленості його як представника з представником орендаря на шкоду повіреного не є підтвердженою, так як за умовами договору орендодавиця ОСОБА_3 не лише передала належну їй земельну ділянку в оренду, про що не могла не знати, та претензій щодо її використання, строків та умов договору тощо до орендаря або свого повіреного за життя не пред`являла.
Таким чином позивачем викладені у позові обставини не доведено під час судового розгляду за допомогою належних доказів, а усі докази, що містяться у справі свідчать про належне виконання сторонами договору доручення та договору оренди своїх обов`язків, зокрема і шляхом представництва інтересів.
За такого суд першої інстанції, зважаючи на відсутність доказів на підтвердження доводів, наведених у позові, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору оренди землі недійсними.
Оскільки такий висновок відповідає дійсним обставинам справи та вимогам закону, то не вбачається підстав для скасування чи зміни судового рішення.
Посилання представника позивача на не застосування судом під час розгляду справи принципу «суд знає закон» суперечить обґрунтуванню, яке викладене ними у змісті позову, на підставі якого судом першої інстанцій правильно встановлені обставини справи відповідно до визначених позивачем підстав для визнання договору недійсним, що передбачені як статтею 232 ЦК України, так і ч.3 ст.238 ЦК України. Цим підставам та обставинам судом дана вмотивована оцінка під час ухвалення судового рішення з дотриманням процесуальних прав та обов`язків сторін згідно до ст.ст.11-13 ЦПК України та із застосуванням положень пунктів 4 і 5 статті 263 ЦПК України. 
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового розуміння норм процесуального та матеріального права, переоцінки обставин, правильно встановлених та оцінених судом першої інстанції, і на законність судового рішення у справі не впливають.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Кравченком О.С., залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Кравченком Олександром Сергійовичем – залишити без задоволення.
Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 02 березня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення
складено 26 червня 2026 року