Номер провадження: 33/813/1025/26
Номер справи місцевого суду: 496/7994/25 
Головуючий у першій інстанції Горяєв І. М. 
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.05.2026 року м. Одеса
Суддя Одеського апеляційного суду Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Шахової О.В., розглянувши апеляційну скаргу захисниці Крутоголової Оксани Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 
на постанову судді Біляївського районного суду Одеської області від 11 березня 2026 року
встановив:
Постановою судді Біляївського районного суду Одеської області від 11 березня 2026 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Вирішено питання щодо судового збору.
Судом встановлено, що 14 серпня 2025 року ОСОБА_1 о 14:48 годин, Одеська область, Одеський район в с. Усатове по вул. Вернидуба 54, керував транспортним засобом Chevrolet, номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме неприродна блідість шкірного покриву, виражене тремтіння пальців рук, від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився під відеозапис.
В апеляційній скарзі захисниця Крутоголова О.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати постанову судді Біляївського районного суду Одеської області від 11 березня 2026 року та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події та складу у діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.
За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції не звернув увагу, що у день складання протоколу про адміністративне правопорушення, правоохоронці вручили ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення, який складено стосовно іншої особи. Долучений до матеріалів справи протокол про адміністративне правопорушення не містить такого обов`язкового елементу, як підпис поліцейського, який його склав. Також захисниця посилається на те, що ОСОБА_1 заперечує ту обставину, що підпис, виконаний у цьому протоколі від його імені, належить саме йому. Посилаючись на викладене вище зазначає, що поліцейські за допомогою належних та допустимих доказів не довели подію правопорушення, що унеможливлює притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. Пояснення, які надав в судовому засіданні поліцейський ОСОБА_2 є сумнівними, оскільки свідок не зміг повідомити коли саме, в яку конкретну дату було складено виправлений протокол та вручено його ОСОБА_1 . Законодавством не передбачено можливості складення виправленого протоколу про адміністративне правопорушення. Ознаки наркотичного сп`яніння, про існування яких правоохоронці повідомили ОСОБА_1 на місці події спростовуються відеозаписом з якого убачається відсутність тремтіння пальців рук у ОСОБА_1 та наявність у нього природного кольору шкіри. Правоохоронці ввели в оману ОСОБА_1 та фактично спровокували його відмовитися від проходження огляду, оскільки після того як ОСОБА_1 запитав про те, що буде у разі відмови від проходження огляду, поліцейський повідомив, що у разі якщо він відмовляється, то вважається, що це відмова, якщо він проходить, то це вважається, що він пройшов. Поліцейські не роз`яснили ОСОБА_1 те, що підтвердити відсутність наркотичного сп`яніння можна лише в медичному закладі, що відмова від проходження огляду на стан сп`яніння тягне за собою таку саму відповідальність як і керування транспортним засобом в стані сп`яніння, не роз`яснено санкцію ч.1 ст. 130 КУпАП. За результатами складання адміністративних матеріалів, ОСОБА_1 не відсторонено від керування транспортним засобом. Звертає увагу, що 23 серпня 2025 року у межах іншого адміністративного провадження, ОСОБА_1 пройшов огляд на стан сп`яніння, висновком якого встановлено відсутність ознак наркотичного сп`яніння. 
В апеляційній скарзі захисниця порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що судом порушено вимоги ст. 285 КУпАП, оскільки забезпечення надання загального доступу до повного тексту оскаржуваної постанови та вручення її копії захисниці відбулося поза межами строку на апеляційне оскарження, що перешкодило стороні захисту своєчасно реалізувати право на звернення з апеляційною скаргою. 
У судовому засіданні 18 травня 2026 року захисниця ОСОБА_3 підтримала вимоги апеляційної скарги, надала пояснення за доводами апеляційної скарги, згодом не з`явилася до судового засідання, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином.  
Відповідно до ч. 6 ст. 294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.
Зважаючи на положення статті 268 КУпАП, які не містять імперативної заборони щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, апеляційний суд, врахувавши фактичні обставини справи, вважає за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 .
Перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Щодо клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд зауважує про таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Строк на апеляційне оскарження, пропущений із поважних причин, може бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи.
При вирішенні питання про можливість поновлення пропущеного процесуального строку, суд має зважати на причини, які слугували перешкодами у реалізації особою права на апеляційне оскарження.
Поважними причинами слід вважати лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, яка подала апеляційну скаргу, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.
Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд повинен у сукупності оцінити всі обставини справи, навести мотиви щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку на апеляційне оскарження та зазначити, з яких підстав подане скаржником клопотання може бути задоволене.
Лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку апеляційного оскарження з поважних причин.
Відповідно до ч. 1 ст. 285 КУпАП постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.
Так, 11 березня 2026 року прийнято оскаржуване судове рішення, тому у відповідності до ст. 294 КУпАП перебіг строку на апеляційне оскарження цієї постанови суду розпочався з 12 березня 2026 року і закінчився 23 березня 2026 року.
З матеріалів справи убачається, що повний текст оскаржуваної постанови складено 20 березня 2026 року, його копію захисниця отримала 24 березня 2026 року, тобто поза межами строку на апеляційне оскарження. 
Беручи до уваги обставини, якими захисниця обґрунтовує поважність пропуску строку на апеляційне оскарження, з метою забезпечення доступу до правосуддя, апеляційний суд вважає, що апелянту потрібно поновити строк на апеляційне оскарження, у зв`язку з чим клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню.
Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції виходив із того, що вина ОСОБА_1 у скоєнні інкримінованого правопорушення доведена за допомогою належних та допустимих доказів. Доводи сторони захисту, наведені в обґрунтування клопотання про закриття провадження у справі, суд визнав непереконливими. 
Переглядаючи справу про адміністративне правопорушення в межах доводів викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд враховує таке.
У відповідності до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно із ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Отже під час розгляду справи, законодавець покладає на суд обов`язок, обумовлений з`ясуванням істотних обставин справи, перелік яких регламентовано законом, які слугують правовими підставами (підґрунтям) для прийняття рішення про визнання особи винуватою у скоєнні інкримінованого правопорушення та застосування до неї заходу державного примусу у вигляді накладення стягнення.
При цьому, законодавець у положеннях ст. 7 КУпАП констатує, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Склад адміністративного правопорушення - це сукупність законодавчо-визначених ознак, наявність яких дає підстави дійти висновку у кожному конкретному випадку щодо належної правової кваліфікації дій особи, та як наслідок прийняти рішення щодо можливості притягнення такої особи до юридичної відповідальності.
Відсутність (недоведеність) хоча б однієї із ознак складу адміністративного правопорушення унеможливлює прийняття рішення про притягнення особи до відповідальності та застосування відносно неї заходів державного примусу, зокрема накладення стягнення у виді штрафу.
Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з положеннями частини 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах "Малофєєва проти росії" ("Malafeyeva v. russia", рішення від 30 травня 2013 року, заява N 36673/04) та "Карелін проти росії" ("Karelin v. russia" заява N 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має: права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах "Кобець проти України" від 14.02.2008, "Берктай проти Туреччини" від 08.02.2001, "Леванте проти Латвії" від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення "за відсутності розумних підстав для сумніву", що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і особа, яка притягається до адміністративної відповідальності є винною у вчиненні цього правопорушення.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту.
Відповідно до ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Відтак, тягар доказування на предмет доведеності достатності доказів винуватості ОСОБА_1 , у скоєні інкримінованого адміністративного правопорушення покладено на особу, що складала протокол про адміністративне правопорушення, тобто поліцейського.
Обов`язок органу (особи), яка склала протокол про адміністративне правопорушення, нести тягар доказування, що є складовою презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини в сенсі ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, та звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення.
В обґрунтування доведеності ОСОБА_1 у скоєнні інкримінованого правопорушення, серед іншого, правоохоронці надали суду протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №422910 у якому зазначено про те, що: «14 серпня 2025 року о 14:48 год в с. Усатове, вул. Вернидуба, 42, водій ОСОБА_1 керував тз «Chevrolet» днз НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, саме неприродна блідність шкірного покриву, виражене тремтіння пальців рук, від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився під відеозапис, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР. 
З цього протоколу убачається, що він містить підписи у графі №13 «підпис особи, які роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП та яка ознайомлена з місцем та часом розгляду справи»; №16 «тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом» «підпис водія (особи) про отримання тимчасового дозволу»; №18 «підпис особи, яка притягається до адміністративної відповідальності (зі змістом протоколу ознайомлений, копію протоколу отримав, внесені про мені дані правильні». 
У графі №14 «пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності по суті» кульковою ручко внесено пояснення такого змісту: «відмовився від експертизи в медичному закладі». 
У протоколі зазначено, що він складений старшим лейтенантом поліції Турятко Віталієм Олександровичем.
Як в суді першої інстанції, так і на стадії апеляційного перегляду, сторона захисту зазначає, що вказаний вище протокол про адміністративне правопорушення не підписаний поліцейським, що його склав, що унеможливлює прийняття цього джерела доказу, як допустимого. 
Перевіряючи такі доводи апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про таке.
Вимоги до форми та змісту протоколу про адміністративне правопорушення, визначені ст. 256 КУпАП.
Так, ч. 2 ст. 256 КУпАП передбачено, що протокол підписується особою, яка його склала.
Як убачається зі змісту зазначеного вище протоколу про адміністративне правопорушення у графі №17 «підпис поліцейського, який склав протокол» відсутній підпис поліцейського Турятко В.О., як особи, що склала цей документ. Цю обставину не заперечував і сам ОСОБА_2 під час розгляду цієї справи місцевим судом. Отже, такі аргументи захисниці знайшли своє підтвердження. 
Крім цього, як на підставу недопустимості протоколу про адміністративне правопорушення, сторона захисту посилається на те, що в дійсності на місці події поліцейським складено протокол про адміністративне правопорушення того ж номеру та серії, однак зовсім іншого змісту, оскільки він стосувався іншої особи, а саме ОСОБА_4 , копію якого адвокат надала в суді першої інстанції (а.с. 14).
Отже, також є слушними аргументи захисниці про те, що складений поліцейським на місці події протокол про адміністративне правопорушення містив інший зміст, а ніж той, що міститься у матеріалах справи, оскільки стосувався іншої особи. 
Крім цього, за твердженнями сторони захисту, підписи, що містяться у протоколі про адміністративне правопорушення, який направлено до суду, виконані іншою особою, а не ОСОБА_1 . 
Перевіряючи такі доводи апеляційної скарги, апеляційний суд зауважує, що матеріали справи не містять відомостей, які б підтверджували, що протокол про адміністративне правопорушення, який долучено поліцейськими до матеріалів справи, складено поліцейськими у присутності ОСОБА_1 , оскільки відеофіксація таких обставин у справі відсутня. 
Під час розгляду справи місцевим судом, поліцейський Турятко В.О. надав пояснення про те, що на наступний день, тобто 15 серпня 2025 року, ОСОБА_1 викликали до правоохоронного органу, де за його участі складено протокол про адміністративне правопорушення у новій редакції. 
Однак, матеріали справи не містять відомостей про те, що поліцейські у будь-який спосіб здійснювали повідомлення (виклик) ОСОБА_1 про необхідність його прибуття до правоохоронного органу 15 серпня 2025 року з метою складання протоколу, який у подальшому направлено для розгляду до суду, як зазначалося вище, відеофіксація такої процесуальної дії, а саме складання протоколу про адміністративне правопорушення, яка за версією поліцейського відбувалася 15 серпня 2025 року за участі ОСОБА_1 у справі відсутня. 
За таких обставин, твердження поліцейського про те, що у дійсності протокол про адміністративне правопорушення, що був предметом розгляду в суді, складено 15 серпня 2025 року за участі ОСОБА_1 , викликає раціональний сумнів, з огляду на відсутність доказів, які б одночасно підтверджували такі обставини, та відповідно спростовували аргументи сторони захисту. 
Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.
В основі встановлених процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.
За результатами апеляційного перегляду справи, апеляційний суд вважає слушними та такими, що знайшли своє підтвердження доводи сторони захисту щодо порушення правоохоронцями вимог закону під час складання адміністративних матеріалів у цій справі, що дає підстави дійти беззаперечного висновку про недопустимість протоколу про адміністративне правопорушення, як джерела доказу, з підстав наведених вище.
На вказані обставини сторона захисту посилалася під час розгляду справи місцевим судом у клопотанні про закриття провадження у справі (а.с. 17-21), проте, як свідчить мотивувальна частина оскаржуваної постанови суду, цим обставинам суд взагалі не надав будь-якої правової оцінки, залишивши такі поза увагою. 
Апеляційний суд наголошує, що розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється виключно у межах висунутого (сформульованого) звинувачення, викладеного у змісті протоколу про адміністративне правопорушення і тільки стосовно особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
У справі "Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain" від 06.12.98 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.
Як убачається з мотивувальної частини оскаржуваної постанови суду, висновки про доведеність вини ОСОБА_1 у скоєнні інкримінованого правопорушення, судом першої інстанції, серед іншого зроблені на відомостях, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення ЕПР1 №422910, який не є допустимим джерелом доказів, з огляду на вказане вище. 
За вимогами статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Згідно статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.
Зважаючи на викладене вище, апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови суду та закриття провадження у цій справі.
У відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити, а оскаржувану постанову судді Біляївського районного суду Одеської області від 11 березня 2026 року скасувати та закрити провадження у справі на підставі 
п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Керуючись ст. 294 КУпАП,
постановив:
Клопотання захисниці Крутоголової Оксани Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді Біляївського районного суду Одеської області від 11 березня 2026 року.
Апеляційну скаргу захисниці Крутоголової Оксани Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити. 
Постанову судді Біляївського районного суду Одеської області від 11 березня 2026 року скасувати.
Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно  ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.П. Лозко