ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 червня 2026 року 
м. Київ 

справа № 569/12524/24
провадження № 61-3135св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: Державне підприємство «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», Рівненська філія Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації»,
особа, яка подала апеляційну скаргу, - Державне підприємство «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ярема Світлана Василівна, на постанову Волинського апеляційного суду від 27 січня 2026 року, ухвалену у складі колегії суддів Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», Рівненської філії Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ: 
ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог 

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» (далі - ДП «Львівстандартметрологія»), Рівненської філії ДП «Львівстандартметрологія» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що з 21 лютого 2005 року він перебував у трудових відносинах з ДП «Рівненський регіональний центр стандартизації, метрології та сертифікації», яке надалі було перейменоване на ДП «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» (далі - ДП «Рівнестандартметрологія») на різних посадах. 

29 червня 2023 року Міністерство економіки України прийняло рішення про реорганізацію державних підприємств, що здійснюють діяльність у сфері стандартизації, метрології та метрологічної діяльності, оцінки відповідності та захисту прав споживачів.

20 листопада 2023 року він отримав попередження про майбутнє звільнення із займаної посади до 31 грудня 2023 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та повідомлення про те, що ДП «Львівстандартметрологія» має запропонувати йому працевлаштування в установленому законом порядку.

Із зазначеним попередженням він не погодився, оскільки роботодавець пропустив двомісячний термін попередження працівника про наступне вивільнення, встановлений частиною першою статті 49-2 КЗпП України, тобто звільнення мало б відбутися після 20 січня 2024 року, а не до 31 грудня 2023 року.

Станом на 20 листопада 2023 року ДП «Львівстандартметрологія» будь-яких посад для працевлаштування йому не запропонувало.

15 березня 2024 року ДП «Львівстандартметрологія» запропонувало йому для працевлаштування одну посаду - начальника центру оцінки відповідності, якості та стандартизації Рівненської філії ДП «Львівстандартметрологія», на зайняття якої він не погодився через погіршення істотних умов праці, а саме: зазначена посада нижча за кваліфікацією та з меншим посадовим окладом.
Наказом ДП «Рівнестандартметрологія» від 15 березня 2024 року № 10-к його було звільнено з посади першого заступника директора цього підприємства, у зв`язку з реорганізацією підприємства (скороченням чисельності штату) ДП «Рівнестандартметрологія» (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Посилаючись на те, що його звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки 20 листопада 2023 року під час попередження про наступне вивільнення та протягом періоду з 20 листопада 2023 року до 15 березня 2024 року роботодавець не запропонував йому жодної вакантної посади для працевлаштування; відповідач не запропонував йому всіх вакантних посад (іншої роботи), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду та існували на день звільнення, ОСОБА_1 просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати наказ ДП «Рівнестандартметрологія» від 15 березня 2024 року № 10-к у частині звільнення його з посади першого заступника директора цього підприємства, у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України; 
- поновити його на посаді першого заступника директора ДП «Рівнестандартметрологія» з 15 березня 2024 року; 
- стягнути з ДП «Львівстандартметрологія» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 березня 2024 року до дня фактичного поновлення на роботі та судові витрати у справі.

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про поновлення строку для звернення до суду з цим позовом, яку мотивував тим, що 01 серпня 2022 року він уклав з Добровольчим формуванням Здолбунівської територіальної громади № 1/13 (далі - Добровольче формування територіальної громади № 1/13) контракт добровольця територіальної громади строком на три роки - до 01 серпня 2025 року. У зв`язку з чим він періодично залучається, зокрема, до участі: у забезпеченні умов для безпечного функціонування органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування та органів військового управління; в охороні та обороні важливих об`єктів і комунікацій, інших критично важливих об`єктів інфраструктури, та об`єктів підвищеної небезпеки, порушення функціонування та виведення з ладу яких становлять загрозу для життєдіяльності населення; у забезпеченні заходів громадської безпеки і порядку в населених пунктах разом з Національною поліцією; у запровадженні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану; добуванні, зборі та узагальненні інформації, яка впливає на виконання завдань територіальної оборони в межах території територіальної громади, тощо. 

Зважаючи на зайнятість на службі у Добровольчому формуванні територіальної громади № 1/13, він не мав можливості в межах одного місяця звернутися до суду з цим позовом. 

Крім того, посилався на те, що згідно з пунктом 1 глави ХІХ «Прикінцеві та перехідні положення» КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 

Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Посилаючись на положення статті 8 ЦК України позивач вважав, що положення пункту 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України щодо зупинення перебігу позовної давності на строк дії воєнного стану, можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій 

Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 03 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 05 червня 2025 року, позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав протиправним та скасував наказ ДП «Рівнестандартметрологія» від 15 березня 2024 року № 10-к у частині звільнення його з посади першого заступника директора цього підприємства, у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Поновив ОСОБА_1 на посаді першого заступника директора ДП «Рівнестандартметрологія» з 15 березня 2024 року.

Стягнув з ДП «Львівстандартметрологія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 березня 2024 року до 25 лютого 2025 року в сумі 378 179,23 грн.

Вирішив питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що про наступне вивільнення працівники персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи (частини перша-третя статті 49-2 КЗпП України).

Дотримання двомісячного строку до моменту вивільнення працівника є обов`язковим при звільненні за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, що призводить до розірвання трудового договору за ініціативою роботодавця. Отже, цей строк є обов`язковим для роботодавця, оскільки при цьому працівник не обмежений у праві припинити трудові правовідносини з власної ініціативи чи за угодою сторін (статті 36, 38 КЗпП України).

01 грудня 2023 року та 15 березня 2024 року позивачу було запропоновано лише одну вакантну посаду - начальника центру оцінки відповідності, якості та стандартизації Рівненської філії ДП «Львівстандартметрологія», у той час як були вакантні 2 рівноцінні посади - начальників Рівненської та Волинської філій ДП «Львівстандартметрологія».
Таким чином роботодавець не виконав свого обов`язку щодо повідомлення позивача про всі вакантні посади, які були на підприємстві з часу попередження його про майбутнє вивільнення (20 листопада 2023 року) до дня звільнення (15 березня 2024 року).

Надаючи оцінку доводам ДП «Львівстандартметрологія» про пропуск позивачем місячного строку для звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, керувався тим, що: зайнятість на службі у Добровольчому формуванні № 1/13, об`єктивно перешкоджала ОСОБА_1 в межах одного місяця звернутися до суду з цим позовом; позивач не має відповідних професійних знань у сфері права, він не є обізнаним зі встановленими процесуальними строками звернення до суду та підставами їх поновлення; посилаючись на статтю 8 ЦК України, суд вважав можливим застосування до спірних правовідносин положень пункту 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України щодо зупинення перебігу позовної давності на строк дії воєнного стану до спірних правовідносин. 

Додатковим рішенням від 26 червня 2025 року Рівненський міський суд Рівненської області заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цій справі задовольнив частково.

Стягнув з ДП «Львівстандартметрологія» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн. У решті вимог відмовив.

Верховний Суд постановою від 05 листопада 2025 року касаційні скарги ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» та ДП «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» задовольнив частково.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 05 червня 2025 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову касаційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 запропонували лише посаду начальника Центру оцінки відповідності, якості та стандартизації, в той час коли крім 70 вакантних посад, які пропонувалися для працевлаштування іншим працівникам, були наявні 4 вакантні посади, які на час ознайомлення нікому іншому не пропонувалися, серед них посада начальника філії. 

Врахувавши зазначене, касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки роботодавець не виконав свого обов`язку щодо повідомлення позивача про всі вакантні посади, які були на підприємстві з часу попередження його про майбутнє вивільнення (20 листопада 2023 року) до дня звільнення (15 березня 2024 року).

Однак, касаційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції в частині визнання наведених позивачем причини пропуску строку для звернення до суду з позовом за захистом порушеного права поважними, зазначивши про те, що суд не врахував норми статей 233, 234 КЗпП України та не встановив, виконання яких конкретно обов`язків/завдань ОСОБА_1 , як учасником Добровольчого формування територіальної громади № 1/13, зумовило пропуск строку для звернення до суду з позовом на понад 3 місяці та, відповідно, якими доказами підтверджується зазначене.

Крім того, касаційний суд визнав помилковим висновок суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин положень пункт 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України та про те, що перебіг місячного строку передбаченого частиною другою статті 233 КЗпП України зупинився.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд доводів ДП «Львівстандартметрологія» та ДП «Рівнестандартметрологія» не перевірив, власних висновків з цього питання не зробив, а лише погодився з висновками суду першої інстанції. 

Крім того, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не звернув уваги на те, що з апеляційною скаргою на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 березня 2025 року звернулося ДП «Рівнестандартметрологія», а суд відмовив у задоволенні апеляційної скарги Рівненської філії «Львівстандартметрологія». 

У зв`язку з чим, касаційний суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду, Волинський апеляційний суд постановою від 27 січня 2026 року апеляційні скарги ДП «Львівстандартметрологія» та ДП «Рівнестандартметрологія» задовольнив частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 березня 2025 року скасував та ухвалив нове судове рішення.

Відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Львівстандартметрологія» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Закрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненської філії ДП «Львівстандартметрологія» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Компенсував ДП «Львівстандартметрологія» за рахунок держави в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України витрати зі сплати судового збору в розмірі 34 950,96 грн.

Постанову суду мотивовано тим, що звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з порушенням вимог трудового законодавства,оскільки відповідач не виконав вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, не запропонував позивачу всі наявні на підприємстві вакантні посади за відповідною кваліфікацією. 

Водночас апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Львівстандартметрологія» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу через пропуск позивачем строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України, і відсутністю поважних причин для його поновлення.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 пред`явлені до Рівненської філії ДП «Львівстандартметрологія», апеляційний суд керувався тим, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору, що в свою чергу є підставою для закриття провадження згідно з пунктом першим частиною першою статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)

У зв`язку з чим, суд дійшов висновкупро закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненської філії ДП «Львівстандартметрологія» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

10 березня 2026 року адвокат ОСОБА_1. Ярема С. В. через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 27 січня 2026 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, а також суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання позивача про виклик і допит свідків з метою встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Крім того, зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права (статей 233, 234 КЗпП України) у подібних правовідносинах, а саме коли особа, яку незаконно звільнили, пропустила місячний строк з тих підстав, що в термін для оскарження перебувавала на службі у Добровольчому формуванню територіальної громади як окремого роду сил Збройних Сил України, на який покладається організація, підготовка та виконання завдань територіальної оборони, та що звільнення відбулося під час дії режиму воєнного стану.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції, не зважаючи на відповідну заяву представника позивача, висловлену у додаткових письмових поясненнях, поданих до суду 30 грудня 2025 року, під час нового розгляду не врахував критерії щодо строків звернення працівника до суду у трудових спорах, які визначено у Рішенні Конституційного Суду від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025.

Заявник вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та справедливе рішення про поновлення ОСОБА_1 строку для оскарження його незаконного звільнення з роботи, оскільки він пропустив встановлений законом місячний строк для оскарження наказу про звільнення з поважних причин, а саме у зв`язку з тим, що у цей період був зайнятий на службі у Добровольчому формуванню територіальної громади, у зв`язку з чим не мав можливості в межах одного місяця звернутися до суду з цим позовом. Крім того, звертав увагу на те, що строк пропущено на незначний термін, а також на дію в Україні воєнного стану.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 23 березня 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Рівненського міського суду Рівненської області.

13 квітня 2026 року справа № 569/12524/24 надійшла до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

ОСОБА_1 з 21 лютого 2005 року до 15 березня 2024 року перебував у трудових відносинах з ДП «Рівнестандартметрологія» (том 1, а. с. 12). 

Із 10 липня 2017 року він обіймав посаду першого заступника директора ДП «Рівнестандартметрологія».

Згідно з наказом Міністерства економіки України від 29 червня 2023 року № 6817 «Про реорганізацію державних підприємств, що здійснюють діяльність у сферах стандартизації, метрології та метрологічної діяльності, оцінки відповідності та захисту прав споживачів» ДП «Волиньстандартметрологія» та ДП «Рівнестандартметрологія» реорганізовано, шляхом приєднання до ДП «Львівстандартметрологія» (том 1, а. с. 128-131).

22 листопада 2023 року ОСОБА_1 отримав попередження від 20 листопада 2023 року № 02 про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у якому зазначено, що заходи з припинення ДП «Рівнестандартметрологія» мають завершитися до 31 грудня 2023 року, а також, що ДП «Львівстандартметрологія» має запропонувати йому працевлаштування в установленому законом порядку (том 1, а. с. 13).

ОСОБА_1 не погодився із зазначеним попередженням, оскільки пропущено двомісячний термін попередження працівника про наступне вивільнення, встановлений частиною першою статті 49-2 КЗпП України. 

Наказом ДП «Рівнестандартметрологія» від 15 березня 2024 року № 10 ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника директора підприємства, у зв`язку з реорганізацією підприємства (скорочення чисельності штату) ДП «Рівнестандартметрологія» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (том 1, а. с. 15).

При звільненні ДП «Львівстандартметрологія» запропонувало ОСОБА_1 для працевлаштування посаду начальника центру оцінки відповідності, якості та стандартизації Рівненської філії ДП «Львівстандартметрологія», на що він не погодився через погіршення істотних умов праці, оскільки ця посада нижча за кваліфікацією та з меншим посадовим окладом (том 1, а. с. 14).

Також встановлено, що згідно з переліком вакантних посад Рівненської філії ДП «Львівстандартметрологія», станом на 20 листопада 2023 року вакантними були 75 посад, а станом на дату звільнення 15 березня 2024 року - 74 вакантні посади. 

У ДП «Львівстандартметрологія» станом на 20 листопада 2023 року вакантними були 29,75 посад, а станом на 15 березня 2024 року - 32,5 вакантні посади. 

Відповідно до переліку вакантних посад Волинської філії ДП «Львівстандартметрологія» станом на 20 листопада 2023 року вакантними були 66 посад, а станом на 15 березня 2024 року - 4 вакантні посади, зокрема директора філії. 

Пропозиції щодо працевлаштування працівників ДП «Рівнестандартметрологія» у ДП «Львівстандартметрологія» від 22 листопада 2023 року були надані для ознайомлення ОСОБА_1 01 грудня 2023 року. 

Згідно із зазначеними пропозиціями, ОСОБА_1 запропонували лише посаду начальника Центру оцінки відповідності, якості та стандартизації, в той час коли крім 70 вакантних посад, які пропонувалися для працевлаштування іншим працівникам, були наявні 4 вакантні посади, які на час ознайомлення нікому іншому не пропонувалися, серед них посада начальника філії.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 3 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. 

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Під час звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України за ініціативою роботодавця у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників, необхідно дотримуватися гарантій, передбачених статтею 49-2 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. 

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду й існувала на день звільнення (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 10 січня 2024 року у справі № 333/4779/20).

Отже, роботодавець має запропонувати працівнику, якого він вивільняє, всі вакансії, які були (з`явилися) на підприємстві, аж до моменту звільнення (постанови Верховного Суду від 20 лютого 2023 року у справі № 199/4766/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 210/6543/21, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 24 червня 2020 року у справі № 742/1209/18, від 30 січня 2020 року у справі № 466/7604/17).

Сам факт зміни в організації праці створює для роботодавця позитивне зобов`язання щодо збереження трудових правовідносин з його працівниками.

Належним виконанням такого зобов`язання є здійснення визначених КЗпП України дій, які нададуть працівникові можливість продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а в разі неможливості, - інших, які відповідають його кваліфікації.

Звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих умовах, які роботодавець об`єктивно має змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства з дотриманням прав інших працівників, зокрема щодо переважного права на залишення на роботі).
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 серпня 2024 року у справі № 641/1334/23 (провадження № 14-54цс24).

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення (постанова Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 641/5330/16-ц (провадження № 61-19724св18)).

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має керуватися ти, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. 

Суди встановили, що згідно з переліком вакантних посад Рівненської філії ДП «Львівстандартметрологія» станом на 20 листопада 2023 року вакантними були 75 посад, а станом на дату звільнення 15 березня 2024 року - 74 вакантні посади. 

У ДП «Львівстандартметрологія» станом на 20 листопада 2023 року вакантними були 29,75 посад, а станом на 15 березня 2024 року - 32,5 вакантні посади. 

Відповідно до переліку вакантних посад Волинської філії ДП «Львівстандартметрологія» 20 листопада 2023 року вакантними були 66 посад, а станом на 15 березня 2024 року - 4 вакантні посади, зокрема директора філії. 

Пропозиції щодо працевлаштування працівників ДП «Рівнестандартметрологія» у ДП «Львівстандартметрологія» від 22 листопада 2023 року були надані для ознайомлення ОСОБА_1 01 грудня 2023 року. 

Згідно із зазначеними пропозиціями, ОСОБА_1 запропонували лише посаду начальника Центру оцінки відповідності, якості та стандартизації, в той час коли крім 70 вакантних посад, які пропонувалися для працевлаштування іншим працівникам, були наявні 4 вакантні посади, які на час ознайомлення нікому іншому не пропонувалися, серед них посада начальника філії. 

Таким чином, установивши, що роботодавець не виконав свого обов`язку щодо повідомлення позивача про всі вакантні посади, які були на підприємстві з часу попередження його про майбутнє вивільнення (20 листопада 2023 року) до дня звільнення (15 березня 2024 року), суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з порушенням вимог трудового законодавства.

Судові рішення в частині зазначених висновків учасниками справи в касаційному порядку не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України справа в цій частині Верховним Судом не переглядається.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що позивач пропустив строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, з поважних причин. Ці висновки підтримуються в касаційній скарзі.

Апеляційний суд вірно з такими висновками суду не погодився, спростував ці висновки, з чим колегія суддів погоджується.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинні на момент виникнення спірних правовідносин) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. 

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення (постанови Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 243/9604/18 (провадження № 61-14423св19), від 02 грудня 2020 року у справі № 203/2276/19 (провадження № 61-8269св20), від 29 червня 2021 року у справі № 588/1672/18 (провадження № 61-9199св20)).

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору, а також  застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що наказом ДП «Рівнестандартметрологія» від 15 березня 2024 року № 10 ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника директора підприємства, у зв`язку з реорганізацією підприємства (скорочення чисельності штату) ДП «Рівнестандартметрологія» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

З цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 04 липня 2024 року.

Обґрунтовуючи наявність поважних причин пропуску місячного строку встановленого частиною другою статті 233 КЗпП України ОСОБА_1 посилався на те, що 01 серпня 2022 року він уклав з Добровольчим формуванням територіальної громади № 1/13 контракт добровольця територіальної громади строком на три роки - до 01 серпня 2025 року. У зв`язку з чим він періодично залучається до несення служби з охорони та оборони важливих об`єктів і комунікацій, інших критично важливих об`єктів інфраструктури, та об`єктів підвищеної небезпеки, тощо.Зважаючи на зайнятість на службі у Добровольчому формуванні територіальної громади, він не мав можливості в межах одного місяця звернутися до суду з цим позовом. 

На підтвердження своїх доводів позивач надав контракт добровольця та посвідчення добровольця, відповідно до яких з 01 серпня 2022 року ОСОБА_1 уклав з Добровольчим формуванням Здолбунівської територіальної громади № 1/13 контракт добровольця територіальної громади строком на три роки - до 01 серпня 2025 року. Також позивач надав довідку від 20 червня 2024 року № 66, видану Добровольчим формуванням територіальної громади № 1/13, відповідно до якої ОСОБА_1 є членом добровольчого формування Здолбунівської територіальної громади 1/13 із 01 серпня 2022 року та залучається до несення служби з охорони та оборони об`єктів критичної інфраструктури.

Оцінюючи подані позивачем докази, апеляційний суд керувався тим, що ні в контракті, ні у довідці від 20 червня 2024 року № 66, яка видана Добровольчим формуванням територіальної громади № 1/13, не зазначено, які саме завдання виконував позивач ОСОБА_1 , будучи учасником Добровольчого формування територіальної громади № 1/13 , у період з 16 березня 2024 року до 16 квітня 2024 року, тобто упродовж одного місяця з дня вручення наказу про звільнення, ні в подальший період, аж до дня звернення до суду за вирішенням трудового спору, тобто аж до 04 липня 2024 року.

Крім того, позивач не надав доказів на підтвердження того, з якою саме періодичністю він залучався до виконання завдань члена добровольчого формування, на яку тривалість часу, не довів належними та допустимими доказами, що у період з 16 березня 2024 року до 16 квітня 2024 року, тобто упродовж одного місяця з дня вручення наказу про звільнення, а також у подальший період, аж до дня звернення до суду за вирішенням трудового спору, він безперервно виконував свої обов`язки/завдання як учасник Добровольчого формування територіальної громади № 1/13 , або виконував завдання з такою періодичністю, яка об`єктивно перешкоджала йому звернутися за вирішенням трудового спору у місячний строк з дня вручення наказу про звільнення.

Отже, надавши належну правову оцінку поданим позивачем доказам на підтвердження поважності пропуску ним строку звернення до суду за захистом свого порушеного права, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів наявності обставин, які б об`єктивно перешкоджали йому, як звільненому працівнику, в реалізації права на оскарження рішення роботодавця про звільнення у визначений статтею 233 КЗпП України строк для звернення до суду з відповідним позовом. 

Тому суд правильно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду з цим позовом.

Верховний Суд погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції критеріїв щодо строків звернення працівника до суду у трудових спорах, які визначено у рішенні Конституційного Суду від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Рішенням Конституційного Суду від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 частину першу статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

Водночас, предметом розгляду цієї справи є вимоги про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 

Отже, правовідносини у цій справі відрізняються від тих, що були предметом розгляду Конституційного Суду.

Строк для вирішення трудового спору у справах про звільнення встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України і становить один місяць з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. 

Частина друга статті 233 КЗпП України рішенням Конституційного Суду від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 неконституційною не визнавалась. 

У зв`язку з чим безпідставним є посилання заявника у касаційній скарзі на рішення Конституційного Суду від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025, оскільки це рішення не скасовує та не змінює положення КЗпП України щодо обов`язку працівника дотримуватися місячного строку звернення до суду у справах про звільнення, а також не виключає наслідків його пропуску.

Отже, доводи касаційної скарги про неврахування зазначеного рішення Конституційного Суду України не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.

Посилання в касаційній скарзі на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 234 КЗпП України у подібних правовідносинах, а саме коли особа, яку незаконно звільнили, пропустила місячний строк з тих підстав, що в термін для оскарження перебувавала на службі у Добровольчому формуванню територіальної громади, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Ця правова норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен обґрунтувати, у чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовані неправильно).

Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про наявність підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновків Верховного Суду), з огляду на те, що заявник не обґрунтував, у чому саме полягає помилка суду апеляційної інстанції при застосуванні відповідної норми права.

Фактично доводи заявника в цій частині зводяться до незгоди із постановою суду апеляційної інстанції, встановленими судами обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин відсутні підстави для формування правового висновку Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права у цій справі, а наведені доводи касаційної скарги є безпідставними.

Доводи касаційної скарги про необґрунтоване відхилення апеляційним судом клопотання позивача про виклик і допит свідків з метою встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, Верховний Суд відхиляє, оскільки суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив зазначене клопотання, мотиви відхилення навів в ухвалі від 04 грудня 2025 року.

Позивач не зазначив, як саме незадоволення цього клопотання унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Крім того, позивач не довів неможливість заявити таке клопотання до суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що строк звернення до суду заявником пропущено з поважних причин не підтверджуються матеріалами справи.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для його скасування.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ярема Світлана Василівна, залишити без задоволення. 

Постанову Волинського апеляційного суду від 27 січня 2026 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко