ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

02 липня 2026 року	Справа №160/8350/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

УСТАНОВИВ:

03.04.2026 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військова частина НОМЕР_2 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забечення) за час затримки розрахунку при звільненні у період з 25.02.2025 року (наступний день після дня виключення зі списків особового складу) по 01.03.2026 року (день, що передував остаточному розрахунку при звільненні), але не більше як за шість місяців, тобто 182 календарних днів у період з 25.02.2025 року по 27.08.2025 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 , нарахувати та виплатити ОСОБА_1 у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у період з 25.02.2025 року (наступний день після дня виключення зі списків особового складу) по 01.03.2026 року (день, що передував остаточному розрахунку при звільненні), але не більше як за шість місяців, тобто 182 календарних днів у період з 25.02.2025 року по 27.08.2025 року в розмірі 576233 (п`ятсот сімдесят шість тисяч двісті тридцять три) грн. 84 коп.;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби НОМЕР_2 (п`ятсот вісімдесят сім сімсот сімдесят три) грн. 91 коп. за весь час затримки виплати за період з 25.02.2025 року по день фактичної виплати 05.03.2026 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 25.02.2025 року по день фактичної виплати 05.03.2026 року у розмірі 38637 (тридцять вісім тисяч шістсот тридцять сім) грн 83 коп.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 по 24.02.2025 року. Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 24.02.2025 №55 цого звільнено. В день звільнення та виключення зі списків частини йому не було проведено повного розрахунку грошового забезпечення: не проведено перерахунок та виплати грошового забезпечення за період з 01.01.2019-2024 роки; не здійснено нарахування та виплата індексації грошового забезпечення. З урахуванням обставин, викладених у позові, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою від 09 квітня 2026 року суд відкрив провадження у справі №160/8350/26 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Відповідач, на виконання ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, 20.04.2026 надіслав до суду письмовий відзив на адміністративний позов в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що нарахування та виплати грошового забезпечення проводилось у межах та відповідності до п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Застосування до спірних правовідносин норми, за якою обчислення грошового забезпечення позивачу здійснюється із використанням величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного є протиправним. Відповідно до довідки від 09.04.2026 № 684/6155 позивачу при звільненні виплачено належні суми у розмірі 1845652,02 грн.; виплачена сума заборгованості з індексації грошового забезпечення у сумі 817752,48 грн. Тобто частка такої заборгованості у сумах, які визначені відповідно до ст.117 КЗпП України, становить 0,44. Враховуючи що обов`язок з виплати виник з 25.10.2025 і відповідачем було вжито всіх вичерпних заходів щодо виплати зазначеної заборгованості, співмірності нарахованих виплат та виплат при звільненні, підстави для задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Звернення за компенсацією втрати частини доходу є передчасним. Факт порушення прав позивача відповідачем відсутній. 
Згідно з ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), проходив слжбу у військовій частині НОМЕР_2 по 24.02.2025 року, що підтверджується витягом із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 24.02.2025 №55.
Позивач звернувся до ВЧ НОМЕР_2 щодо виконання рішення та постанови суду у справі №160/8723/25, перархування та виплати йому грошового забезпечення.
20.02.2026 Відповідач надав лист в якому зазначив, що виконає судові рішення у разі надходження відповідних коштів до ВЧ з фінансово-економічної служби вищого рівня, кошти позивачеві будуть виплачені. 
Позивач вважає, що відповідач протиправно день звільнення та виключення зі списків частини позивачу не провів повний розрахунок грошового забезпечення: не провів перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 01.01.2019-2024 роки; не здійснив нарахування та виплату індексації грошового забезпечення., у зв`язку з чим звернувся до суду з вищезазначеним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, а також доводам відповідача у відзиві, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діють на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела прав.
Згідно з частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, роботодавець повинен виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Суд зазначає, що хоча проходження військової служби регулюється спеціальним законодавством, питання відповідальності за порушення строків проведення остаточного розрахунку при звільненні військовослужбовців спеціальними нормативно-правовими актами не врегульоване.
За таких обставин застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України, що регулюють відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у численних рішеннях, відповідно до яких військовослужбовець має право на компенсацію за затримку розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.
Суд встановив, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та був виключений зі списків особового складу 24.02.2025 року.
При цьому у день звільнення відповідач не здійснив повного розрахунку з позивачем, оскільки не виплатив суми грошового забезпечення, право на отримання яких було встановлено рішенням суду у справі №160/8723/25.
Виплата відповідних сум була здійснена відповідачем лише 05.03.2026 року.
Таким чином, суд вважає, що факт затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні позивача знайшов своє підтвердження.
Доводи відповідача про те, що обов`язок щодо виплати виник лише з 25.10.2025 року, суд оцінює критично.
Сам факт ухвалення судового рішення або момент його виконання не змінює дату виникнення у відповідача обов`язку провести належний розрахунок із військовослужбовцем.
Зобов`язання щодо виплати належних сум грошового забезпечення існувало у відповідача саме на момент звільнення позивача, а судове рішення лише підтвердило наявність такого права та визначило спосіб його реалізації.
Посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування або необхідність надходження коштів від органу вищого рівня також не може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку, оскільки держава не може перекладати негативні наслідки неналежного організаційного забезпечення виплат на військовослужбовця.
Разом з тим, суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, а також подальшу практику Верховного Суду, відповідно до яких виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має здійснюватися із дотриманням принципу співмірності.
Метою статті 117 КЗпП України є компенсація майнових втрат працівника, спричинених несвоєчасним отриманням належних йому сум, а не покладення на роботодавця надмірного фінансового тягаря, який не відповідає фактичним наслідкам порушення.
При визначенні розміру такої компенсації суд повинен враховувати: розмір простроченої заборгованості; період затримки виплати; співвідношення заборгованості із загальним розміром виплачених сум; поведінку сторін та обставини, за яких виникла заборгованість.
Як встановив суд, після звільнення позивачу було виплачено заборгованість з грошового забезпечення та інших належних виплат у сумі 817752,48 грн.
Разом з тим, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 576233,84 грн., що становить значну частину від суми фактично виплаченої заборгованості.
Суд вважає, що заявлений позивачем розмір компенсації не відповідає критеріям розумності та пропорційності, оскільки фактично призводить до покладення на відповідача відповідальності, яка є неспівмірною із наслідками порушення строків виплати.
При цьому позиваче не навів належного обґрунтування саме такого розміру середнього заробітку та не доведено, що застосування передбаченого ним розрахунку відповідає принципу справедливого балансу між інтересами сторін.
З огляду на викладене, суд робить висновок, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у заявленому розмірі задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати суд зазначає наступне.
Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи та організації всіх форм власності компенсують громадянам втрату частини доходів у разі порушення встановлених строків їх виплати.
Застосування цього Закону не залежить від наявності вини суб`єкта виплати, оскільки компенсація має на меті відшкодування знецінення доходів громадянина внаслідок інфляційних процесів.
Оскільки позивачу були виплачені належні суми грошового забезпечення із порушенням установлених строків, суд приходить до висновку про наявність підстав для проведення відповідачем відповідного розрахунку компенсації втрати частини доходів.
Разом з тим, суд не вбачає підстав для стягнення заявленої позивачем конкретної суми 38 637,83 грн, оскільки визначення її розміру потребує здійснення відповідного розрахунку із врахуванням фактичних сум виплат, періодів затримки та індексів інфляції.
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. TheUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, приймаючи до уваги відзив на позовну заяву відповідача, докази наявні у матеріалах справи, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд робить висновок про ефективність обраного позивачем способу захисту свого порушеного права.
Отже, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів відповідно до вимог чинного законодавства.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно достатті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За таких обставин суд робить висновок, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. 
Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При зверненні до суду з цим позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відтак питання щодо розподілу витрат на сплату судового збору судом не розглядається. Інші судові витрати позивачем не заявлено.
Керуючись ст. 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо непроведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з військової служби у день виключення зі списків особового складу військової частини.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» за період з 25.02.2025 року по 05.03.2026 року, із врахуванням фактично виплачених сум та періодів затримки виплати.
В решті заявлених позовних вимог – відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук