ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2026 року
м. Харків
справа № 638/20342/24
провадження № 22-ц/818/1771/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Мальованого Ю.М., Яцини В.Б., 
за участю секретаря – Каплоух Н.Б.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2025 року в складі судді Яковлевої В.М.
в с т а н о в и в:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Позовна заява мотивована тим, що 24 червня 2024 року о 20:20 год у м. Харкові по проспекту Незалежності, 11, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Hyundai Tucson, державний номерний знак НОМЕР_1 , під час зміни напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод іншим учасникам руху, та здійснив зіткнення з автомобілем Jaguar F-PACE, державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався в сусідній смузі в попутному напрямку. Під час дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. 
Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 липня 2024 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.
Зазначив, що на момент дорожньо-транспортної пригоди водій Hyundai Tucson, державний номерний знак НОМЕР_1 , був забезпечений в ПрАТ СК «Євроінс Україна» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних т/з №221686507. 
Вказав, що він письмово повідомив та надав усі документи і від ПрАТ СК «Євроінс Україна» 27.09.2024 на його банківський рахунок зараховано страхове відшкодування у розмірі 90326,70 грн. 
Посилався на те, що відповідно до висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного т/з №783/07-24 від 30.07.2024: вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ Jaguar F-PACE, державний номерний знак НОМЕР_2 , на дату настання події -24.06.2024 становить 111246,86 грн; вартість відновлювального ремонту КТЗ Jaguar F-PACE, державний номерний знак НОМЕР_2 , на дату настання події -24.06.2024 – 198607,29 грн; ринкова вартість КТЗ Jaguar F-PACE, державний номерний знак НОМЕР_2 , на дату настання події -24.06.2024 – 1637079,00 грн; розмір витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого КТЗ Jaguar F-PACE, державний номерний знак НОМЕР_2 , з урахуванням зносу зменшений на суму визначеного відповідно до законодавства ПДВ на дату настання події 24.04.2024 – 97806,79 грн.
Таким чином з відповідача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту) та сумою страхового відшкодування, а саме 100 800,50 грн (198607,29 грн – 97806,79 грн).
Вважав, що йому завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 10 000,00 грн.
Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 100 800,50 грн, моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн; вирішити питання щодо судових витрат.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн; у іншій частині позовних вимог – відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 24,22 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення про часткове задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі; вирішити питання про розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що він в жодному разі не може отримати від страховика відшкодування в розмірі 160000,00 грн, з огляду на законодавчі обмеження його відповідальності. Страховик є належним відповідачем не в межах страхового ліміту, а виключно в межах його обсягу відповідальності, визначеному відповідно до закону. З урахуванням того, що внаслідок протиправної поведінки відповідача, порушено його право володіння, користування та розпорядження належним йому автомобілем, порушився звичний життєвий уклад, що безумовно тягне за собою зміни у його житті, тому відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн є розумним, виваженим і справедливим у цій ситуації.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 червня 2024 року о 20:20 год у м. Харкові по пр-т Незалежності, 11, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Hyundai Tucson, державний номерний знак НОМЕР_1 , під час зміни напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод іншим учасникам руху, та здійснив зіткнення з автомобілем Jaguar F-PACE, державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався в сусідній смузі в попутному напрямку. Під час ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.
Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 липня 2024 року накладено на ОСОБА_2 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн в дохід держави (а.с.17-18). 
Власником автомобілю Jaguar F-PACE, державний номерний знак НОМЕР_2 є ОСОБА_1 (а.с.15).
На момент дорожньо-транспортної пригоди водій Hyundai Tucson, державний номерний знак НОМЕР_1 , був забезпечений в ПрАТ СК «Євроінс Україна» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних т/з №221686507 (а.с.19).
Матеріали справи свідчать про отримання ОСОБА_1 від ПрАТ СК «Євроінс Україна» страхового відшкодування у розмірі 90326,70 грн (а.с.16).

Відповідно до висновку (звіт) щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного т/з №783/07-24, складеного 30.07.2024 ФОП ОСОБА_4 вартість матеріального збитку, завданого у власнику КТЗ Jaguar F-PACE, державний номерний знак НОМЕР_2 , на дату настання події 24.06.2024 становить 111 246,86 грн; вартість відновлювального ремонту КТЗ Jaguar F-PACE, державний номерний знак НОМЕР_2 , на дату настання події 24.06.2024 становить 198 607,29 грн; ринкова вартість КТЗ Jaguar F-PACE, державний номерний знак НОМЕР_2 , на дату настання події 24.06.2024 становить 1637079,00 грн; розмір витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого КТЗ Jaguar F-PACE, державний номерний знак НОМЕР_2 , з урахуванням зносу зменшений на суму визначеного відповідно до законодавства ПДВ на дату настання події 24.04.2024 становить 97 806,79 грн (а.с.23-34).
Платіжною інструкцією підтверджується сплата 4000,00 грн за оцінку матеріального збитку Jaguar F-PACE, державний номерний знак НОМЕР_2 (а.с.20).

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Матеріали справи свідчать про те, що сторонами у справі не оспорюється факт дорожньо-транспортної пригоди, вина ОСОБА_2 та отримання позивачем від страховика суми страхового відшкодування у розмірі 90326,70 грн. 
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.
Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від дорожньо-транспортної пригоди відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який був чинний на момент дорожньо-транспортної пригоди (далі - Закон № 1961-IV).
Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV.
Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.
Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Таким чином, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17).
Водночас в Законі № 1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.
При цьому слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. ЦК України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України).
Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб, у спосіб, передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.
У постанові від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18), розглядаючи справу за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про стягнення страхового відшкодування, заявленим з підстав виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна, Велика Палата Верховного Суду вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

У цій справі суд першої інстанції зазначив, що суду не надано жодних належних та допустимих доказів щодо меж ліміту відповідальності страховика, франшизи, зокрема матеріали справи не містять копії полісу. А, відтак, у даній справі суд позбавлений можливості встановити фактичні обставини, стосовно співвідношення фактичного розміру завданої шкоди та ліміту відповідальності страховика.
Проте колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до постанови Правління Національного банку України № 109 від 30.05.2022 «Про розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», затверджено розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеними після набрання чинності цією постановою: 1) за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у розмірі 160000 гривень на одного потерпілого; 2) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, у розмірі 320000 гривень на одного потерпілого. Постанова набрала чинності з 01 липня 2022 року.
В суді апеляційної інстанції представник позивача не заперечував того, що ліміт страхової суми на момент дорожньо-транспортної пригоди становив 160 000,00 грн.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
За змістом пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) сформульовано висновок, про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Закону № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. 
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).
У постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 591/1861/22 (провадження № 61-2507св23) зазначено, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Матеріали справи свідчать про те, що відповідно до висновку (звіт) щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного т/з №783/07-24, складеного 30.07.2024 ФОП ОСОБА_4 вартість матеріального збитку, завданого у власнику КТЗ Jaguar F-PACE, державний номерний знак НОМЕР_2 , на дату настання події 24.06.2024 становить 111 246,86 грн; вартість відновлювального ремонту КТЗ Jaguar F-PACE, державний номерний знак НОМЕР_2 , на дату настання події 24.06.2024 становить 198 607,29 грн; ринкова вартість КТЗ Jaguar F-PACE, державний номерний знак НОМЕР_2 , на дату настання події 24.06.2024 становить 1637079,00 грн; розмір витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого КТЗ Jaguar F-PACE, державний номерний знак НОМЕР_2 , з урахуванням зносу зменшений на суму визначеного відповідно до законодавства ПДВ на дату настання події 24.04.2024 становить 97 806,79 грн.
На рахунок ОСОБА_1 ПрАТ СК «Євроінс Україна» здійснено страхове відшкодування у розмірі 90326,70 грн.
Ці обставини не були спростовані відповідачем в силу статей 12, 81 ЦПК України.
На думку ОСОБА_1 невідшкодованою залишилась завдана йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнова шкода у розмірі 100800,50 грн ((198607,29 грн. (вартість відновлювального ремонту) – 97806,79 грн (страхове відшкодування)).
Колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (стаття 1188 ЦК України).
Стаття 1192 ЦК України встановлює, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Поняття збитків визначено статтею 22 ЦК України. Так, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що у разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається як реальна вартість матеріалів і робіт, затрачених на її відновлення, а у разі непроведення ремонту - як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому.
При цьому особою, яка має право на відшкодування збитків у разі проведення відновлювального ремонту, є саме та особа, що понесла відповідні витрати.
Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/19288/14-ц (провадження № 61-9687св18).
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
У справі, що переглядається, встановлено, що автомобіль ОСОБА_1 на час розгляду справи не відремонтований.
Таким чином відсутні підстави для стягнення вартості ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу), оскільки позивач, реалізуючи свої процесуальні права на власний розсуд, не надав належних і допустимих доказів здійснення ним ремонту автомобіля та використання під час ремонту автомобіля нових вузлів, деталей та комплектуючих частин.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 638/10072/19 (провадження № 61-15443св20).
Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства ПДВ. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.
Ставка ПДВ встановлюється від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків (підпункт «а» пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України).
Тобто вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ, а також понесення позивачем витрат зі сплати ПДВ.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 565/1210/19 (провадження № 61-9485св20) та у постанові від 21 грудня 2020 року у справі № 911/286/20, від 12 липня 2023 року у справі № 591/1861/22 (провадження № 61-2507св23).
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердив, що він не здійснив відновлення автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди.
Таким чином різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування необхідно вираховувати саме з розміру витрат на проведення відновлювального ремонту з урахуванням зносу, зменшений на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість, який становить 97 806,79 грн.
Враховуючи здійснення страхового відшкодування у розмірі 90326,70 грн, невідшкодованою залишилась завдана позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнова шкода у розмірі 7480,09 грн (97806,79 грн – 90326,70 грн).
Однак, зважаючи на те, що обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, а розмір завданої шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика, який становить 160 000,00 грн, відтак в даному випадку у винної особи не виник обов`язок з відшкодування шкоди.
Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди, проте помилився щодо мотивів такої відмови, тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в цій частині слід змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, урахувавши обставини справи, істотність вимушених змін у житті позивача, характер, тривалість та обсяг заподіяних йому моральних страждань та з урахуванням вимог розумності і справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у зв`язку із спричиненням шкоди здоров`ю в розмірі 2000,00 грн.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки по суті вимог апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 ,– задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2025 року в частині відмови у стягненні матеріальної шкоди – змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2025 року в частині стягнення моральної шкоди – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина