Справа № 161/4989/25 	Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/629/26  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
відповідачів – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
представника відповідачів – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про розірвання попереднього договору та стягнення коштів, за апеляційними скаргами відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , поданими в їх інтересах представником ОСОБА_4 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2026 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2025 року ОСОБА_5 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 03 липня 2024 року між нею та відповідачами було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк М. В., реєстровий номер 1014. 
Вказує, що відповідно до умов попереднього договору сторони зобов`язалися у майбутньому до 03 жовтня 2024 року повністю розрахуватися та укласти договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0289 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель на споруд, кадастровий номер 0722880700:01:001:0228. До посвідчення даного договору позивач передала відповідачам грошові кошти в сумі 325980,80 грн, що на день посвідчення договору було еквівалентно 8000 доларів США за офіційним курсом НБУ. В момент розрахунку за основним договором вказана сума мала бути зарахована у платіж за основним договором. Зазначає, що у випадку невиконання зобов`язань, передбачених попереднім договором, відповідачі зобов`язалися повернути позивачці суму, еквівалентну 8000 доларів США, протягом десяти днів від моменту виявлення невиконання договору відповідачами.
Позивачка зазначала, що у строк до 03 жовтня 2024 року і до цього часу основний договір укладений не був через відсутність у неї необхідної суми для укладення основного договору. Про вказану обставину позивач повідомила відповідачів та попросила повернути вказані грошові кошти. Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 23 січня 2025 року відповідачі відчужили вищевказані житловий будинок та земельну ділянку іншому покупцю.
Вказує, що попередній договір вважає розірваним з 23 січня 2025 року. Вимогу про повернення грошових коштів відповідачі не виконали. Оскільки предмет основного договору вибув із власності відповідачів, укладення основного договору є неможливим, тому забезпечувальний платіж підлягає поверненню. 
Посилаючись на викладене, позивачка просила суд розірвати попередній договір від 03 липня 2024 року, який укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та нею, що був посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк М. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1014; стягнути з відповідачів на її корить 331 440 грн забезпечувального платежу за попереднім договором від 03 липня 2024 року, а також судові витрати по справі.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2026 року позов задоволено.
Розірвано попередній договір від 03 липня 2024 року, який укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , що був посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк М. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1014.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 331 440,00 грн забезпечувального платежу за попереднім договором від 03 липня 2024 року та стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі по 1 657,20 грн з кожного відповідача.
Додатковим рішення цього ж суду від 13 березня 2026 року стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в користь ОСОБА_5 по 10000 грн судових витрат на оплату правничої допомоги з кожного відповідача.
Не погодившись із даним судовим рішенням, адвокат Жємєля В. І. в інтересах відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове - про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для розірвання попереднього договору купівлі-продажу будинку та стягнення з відповідачів сплачених позивачем грошових коштів. Вказував, що суд повністю проігнорував той факт, що відповідачі повністю виконали взяті на себе зобов`язання за попереднім договором та вчинили усі необхідні дії для підготовки до основного договору, зокрема, вони мали повний пакет документів, необхідних для укладення основного договору, та дозволили позивачці з сім`єю переїхати для проживання в будинок уже на наступний день після укладення попереднього договору. Зазначав, що позивачка не навела фактів порушень відповідачами жодного із пунктів договору, а єдиною причиною неукладення основного договору була відсутність грошових коштів у позивачки. Отже, виходячи із порушення зобов`язання з боку покупця, а не продавців, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення забезпечувального платежу з відповідачів, мотивуючи це їх виною.
Також покликався на те, що грошові кошти, сплачені позивачем на виконання п.5 попереднього договору, за своєю правовою природою не є ані завдатком, ані авансом, а є фактично штрафними санкціями, які були передбачені сторонами за взаємною згодою задля належного виконання умов попереднього договору.
Крім того, відповідачами подано до суду апеляційну скаргу на додаткове рішення від 13 березня 2026 року, ухвалене в даній справі. Доводи даної апеляційної скарги зводяться до відсутності належного підтвердження понесених позивачкою витрат у сумі 20000 грн. Вважають їх надто завищеними та такими,що не відповідають вимогам процесуального закону, а також що суд не перевірив, чи були витрати фактично понесені.
У відзиві на апеляційні скарги на рішення суду та додаткове рішення представник позивача ОСОБА_1 зазначав, що вважає позицію представника відповідачів хибною, такою, що не підтверджується належними та допустимими доказами, а наведені в апеляційній скарзі факти не спростовують правильності рішення суду першої інстанції.
Вказував, що сторони в договорі чітко прописали порядок розрахунку між сторонами у випадку, якщо одна із сторін не виконає взяті на себе зобов`язання за попереднім договором, а саме те, що забезпечувальний платіж, що був внесений ОСОБА_5 на користь відповідачів, повертається позивачці в будь-якому випадку, незалежно від того, з чиєї вини не було укладено основного договору.
Зазначав, що в судових засіданнях відповідачі самі визнали, що зі змістом попереднього договору були ознайомлені перед підписанням, що ніхто не примушував їх до укладення попереднього договору і що вони не були позбавлені права просити нотаріуса внести зміни до цього договору, які стосуються забезпечувального платежу, оскільки саме відповідачі були ініціаторами укладення попереднього договору саме в такій редакції.
Вважає аргументи представника відповідача стосовно того, що суд не врахував показання свідків, такими, що не впливають на вирішення даної справи та не заслуговують на увагу суду, оскільки обставини щодо укладення вказаного договору не можуть встановлюватись саме показаннями свідків, так як жоден із них не був присутній при укладенні між сторонами вказаного договору та жоден з них не зміг пояснити обставини щодо умов спірного договору.
В судовому засіданні відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_4 підтримали апеляційні скарги з викладених у них підстав та просили їх задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 заперечував проти доводів апеляційних скарг та зазначав про їх необґрунтовість.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення учасників справи, їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень у межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03 липня 2024 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (сторона 1, продавці) та ОСОБА_7 (сторона 2, покупець) було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк М.В., зареєстрований в реєстрі за № 1014 (а.с. 12-13 т. 1).
За даним договором сторони зобов`язались у майбутньому, а саме до 03 жовтня 2024 року, повністю розрахуватися та укласти договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0289 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за цією ж адресою, кадастровий номер 0722880700:01:001:0228 . 
Ціна основного договору визначається сторонами в гривнях у розмірі суми, що на момент посвідчення основного договору за курсом НБУ буде еквівалентна 79000 доларів США (п.3 договору).
Також установлено, що у визначений попереднім договором строк основний договір не було укладено через відсутність у позивачки ОСОБА_5 грошових коштів у сумі, необхідній для укладення основного договору.
Згідно із п. 5 даного договору ОСОБА_5 до посвідчення даного договору передала ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримали грошову суму в розмірі 325980,80 грн, що на день посвідчення даного договору за курсом НБУ становило 8000,00 доларів США, для підготовки документів, необхідних для укладання основного договору. В момент розрахунків за основним договором зазначена сума буде зарахована у належний зі сторони 2 платіж за основним договором. У випадку невиконання зобов`язань, передбачених даним договором, стороною 1(продавцями), сторона 1, тобто продавці ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зобов`язується повернути стороні 2 ( покупцю ОСОБА_5 ) суму в гривнях у розмірі, що на момент повернення за курсом НБУ буде еквівалентна 8000 доларів США протягом 10 днів від моменту виявлення невиконання зобов`язань стороною 1 ( готівкою або на вказаний рахунок).
Відповідно до п.6 спірного договору сторони обумовили, що сторона 1 (продавці) є відповідальною за невиконання даного договору також і у випадках неукладення основного договору через відсутність оформлених належним чином документів, свідоцтв, заяв, дозволу виконкому відповідної ради або місцевої адміністрації,наявних арештів/обтяжень майна тощо. 
Разом з тим, сторонами у пункті 7 попереднього договору визначено, що у випадку невиконання, неналежного виконання, порушення стороною 2 (позивачкою ОСОБА_5 ) зобов`язання щодо укладення основного договору (відмова від укладення, неукладення у встановлений договором строк, ухилення від укладення) сторона 1 (продавці – відповідачі у даній справі) має право відмовитися від укладення основного договору зі стороною 2, розірвавши в односторонньому порядку цей попередній договір, а сплачені стороною 2 кошти забезпечувального платежу на протязі 30 робочих днів з дня розірвання повертаються стороні 2 (позивачці ОСОБА_5 ).
Крім того, в договорі вказано, що сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення основного договору, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням.
У пунктах 15 та 20 договору сторони підтвердили, що договір вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах та він не є фіктивним. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної із сторін. Та договір складено відповідно до особистого волевиявлення сторін, відповідає дійсним намірам сторін, зміст та суть його сторонам зрозумілі та добровільно підписано.
Як убачається із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 23 січня 2025 року відповідачі відчужили будинок та земельну ділянку, які були предметом майбутнього договору купівлі-продажу, іншій особі - ОСОБА_8 (а.с. 16 т. 1).
Сторонами не заперечується, що на час розгляду справи судом грошові кошти позивачці не повернуті.
Як видно з наданої відповідачами до відзиву на позовну заяву копії претензії, яка ними була направлена 13 березня 2025 року на адресу позивачки ОСОБА_5 , відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в досудовому порядку намагались вирішити спір, що виник між ними після того, як позивачка ОСОБА_5 відмовилась укладати основний договір купівлі-продажу будинку і земельної ділянки через відсутність у неї необхідної суми грошових коштів. Ними було зазначено, що у зв`язку з порушенням нею умов попереднього договору та за час проживання у вказаному будинку сім`я ОСОБА_5 відповідно повинна компенсувати їм витрати у сумі, що еквівалентна 4000 доларів США. Ця претензія залишилась без відповіді з боку ОСОБА_5 .
Відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з положеннями ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Розірвання договору належить до загальних способів захисту прав сторін договору.
Разом з тим, звертаючись до суду із даним позовом з метою відновлення порушеного права, позивачка із покликанням на зміст підписаного сторонами попереднього договору, стверджує, що оскільки повна оплата за договором купівлі-продажу не відбулася, має місце безумовне повернення забезпечувального платежу у разі неукладення основного договору, незалежно від підстав, з яких основний договір не було укладено.
Суд звертає увагу, що ЦК України визначає загальні способи захисту, одним із яких є припинення правовідношення. При цьому, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Зокрема, п. 8 договору передбачено, що зобов`язання, що виникли відповідно до цього договору, припиняються виконанням, зробленим належним чином, чи заліком, проведеним відповідно до чинного законодавства.
Проте, відповідно до приписів ч.3 ст.635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Таким чином, в силу закону, зокрема наведених норм ч. 3 ст.635 ЦК України, дія попереднього договору припинилася 04 жовтня 2025 року, оскільки основний договір не був укладений у строк до 03 жовтня 2025 року і жодна із сторін не направила іншій стороні пропозицію ні про продовження строку, ні про його укладення.
Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
За змістом зазначених норм розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір.
Відповідний висновок також міститься у постанові Верховного Суду від 07.08.2018 у справі №910/7981/17.
Отже, вимога позивача про розірвання попереднього договору від 03 липня 2024 року є безпідставою та не є належним способом захисту у даному випадку, так як не підлягає розірванню договір, який припинився в силу закону.
Разом з тим, закінчення строку дії договору не звільняє сторону від відповідальності за порушення, що мали місце під час його дії, та не припиняє невиконані зобов`язання. Боржник зобов`язаний виконати всі узгоджені умови (сплата боргу, поставка товару, надання послуг), а кредитор має право їх вимагати ( Постанова Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 911/1274/18).
Відповідачі та їх представник покликаються у своїх запереченнях на позов та в доводах апеляційної скарги на те, що забезпечувальний платіж, передбачений спірним договором, по суті не є авансом, а тому за наявності вини самої позивачки в неукладенні основного договору купівлі-продажу отримана ними сума платежу не підлягає поверненню іншій стороні.
Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Згідно з ч.2 цієї статті договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
У попередньому договорі сторони не обумовили правовий статус платежу, не вказали, що це є неустойка, завдаток чи аванс, а тому суд правильно не застосував до даних правовідносин відповідних норм, що стосуються вказаних видів забезпечення виконання зобов`язання.
Такий висновок узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 25.11.2021 року у справі № 461/3197/18.
Оскільки сторони не приступили до укладення договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, при цьому, сторони в попередньому договорі обумовили, що питання повернення забезпечувального платежу не пов`язане з виною будь-якої сторони у невиконанні зобов`язання, сплачена сума підлягає поверненню покупцю – позивачу у справі.
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції про повернення відповідачами позивачці забезпечувального платежу є частково правильними, оскільки це прямо передбачено умовами попереднього договору.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що повернення грошових коштів ОСОБА_5 за попереднім договором слід здійснювати в сумі, яка була отримана відповідачами, та у валюті, визначеній договором, а саме – у гривні .
Як убачається з умов попереднього договору, ОСОБА_5 до посвідчення даного договору передала відповідачам, а вони відповідно отримали грошову суму в розмірі 325 980, 80 грн для підготовки документів, необхідних для укладення основного договору ( п.5 договору).
А виходячи з факту відсутності вини відповідачів у неукладенні основного договору, та зважаючи на те, що договір купівлі-продажу не був укладений через недостатність необхідної суми коштів у позивачки ОСОБА_5 , то слід застосувати наслідки, передбачені не п.п.5 і 6 цього договору, а визначені в п.7 договору, де вказано, що повертаються кошти, сплачені покупцем. 
Тому з огляду на умови договору, колегія суддів вважає, що правильним є повернення забезпечувального платежу у фактично отриманому розмірі, зафіксованому у договорі, - в сумі 325980,80 грн, а не в еквіваленті 8000 доларів США за офіційний курсом НБА станом на день подачі позову, як стягнув суд, задовольнивши позов повністю, – у розмірі 331440 грн.
Щодо оскарження додаткового рішення від 13 березня 2026 року слід зазначити таке.
Із матеріалів справи вбачається, що 06 березня 2026 року представник позивача Ліпкевич І. В. подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій просив суд стягнути з відповідачів на користь позивачки понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн, яка додатковим рішенням суду від 13 березня 2026 року повністю задоволена і судом стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 по 10 000,00 грн судових витрат за надання професійної правничої допомоги. 
Перевіривши викладені доводи апеляційної скарги щодо ухвалення додаткового рішення, колегія суддів вважає їх частково обґрунтованими з наступних підстав.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Із положень статті 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з вимогами частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Із матеріалів справи слідує, що, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 у позовній заяві зазначила орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, які просила покласти на відповідачів. 
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачкою надано: договір про надання правової допомоги від 11 лютого 2025 року з адвокатом Ліпкевичем І.В. (т.1 а.с.21-22); додаток №1 до договору на суму 20000 грн (т.1 а.с.23); акт приймання-передачі наданих послуг від 17 березня 2025 року (т.1 а.с.24); квитанція до прибуткового касового ордеру (типова форма №КО-1) на суму 20 000 грн (т.1 а.с.25); ордер на надання правничої допомоги від 17 березня 2025 року серії АС №1132312 (т.1 а.с.26); свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Ліпкевича І.В. (т.1 а.с.27).
В якості детального розрахунку наданих адвокатом послуг в акті приймання-передачі наданих послуг від 17 березня 2025 року наведені наступні послуги: попереднє оцінювання матеріалів, збирання письмових доказів - 4 години; підготовка позовної заяви - 6 годин.
За розгляд справи в суді апеляційної інстанції позивачка просить стягнути з відповідачів також 20000 грн витрат на правничу допомогу, надавши суду до відзиву на апеляційну скаргу додаток №2 від 16 квітня 2026 року до договору про надання правничої допомоги від 11.02.2025 року про вартість послуг адвоката на суму 20000 грн, акт № 2 приймання-передачі наданих послуг від 16.04.2026, де зазначено, що попереднє опрацювання матеріалів склало 4 години, підготовка відзиву на апеляційну скаргу та подача її в суд – 6 годин, сума гонорару за 10 годин – 20000 грн; квитанцію від 16.04.2026 до прибуткового касового ордера на цю ж суму.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК України визначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Таким правом скористались відповідачі та їх представник як у суді першої інстанції, подавши у відзиві на позов свої заперечення, так і в апеляційному суді, заперечивши у своїх поясненнях щодо стягнення з них вказаного розміру витрат на правничу допомогу, зазначивши, що така сума є надто завищена,зважаючи на обсяг роботи адвоката.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року (справа № 922/1964/21) зроблено висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний правовий висновок міститься і у постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Великої Палати Верховного Суду та підтверджений в ухвалі Верховного Суду від 25 березня 2026 року у справі № 372/6826/24.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення. Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23.
Проаналізувавши опис наданих позивачу послуг з професійної правничої допомоги, подані документи, а також заперечення відповідачів, колегія суддів вважає, що заявлена для відшкодування сума понесених витрат на професійну правничу допомогу як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не відповідає критерію розумності та не є співмірною з обсягом наданих адвокатом послуг, а також часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.
Враховуючи складність справи, об`єм виконаної адвокатом роботи, наведені вище норми права, заперечення іншої сторони, а також обґрунтованість витрат з урахуванням критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, заявлений ОСОБА_5 до відшкодування розмір витрат на професійну правничу правову допомогу в суді першої інстанції та в апеляційному суді не є співмірним із обсягом отриманих відповідачем юридичних послуг і тривалістю їх надання адвокатом, а тому їх слід зменшити.
З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі по 5000 грн з кожного. 
Також з відповідачів на користь ОСОБА_5 слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції  в розмірі по 3000 грн з кожного, беручи до уваги, що позивач не змінювала свою правову позицію, нових доказів не подавалось, вивчення матеріалів справи та підготовка і подача відзиву на апеляційну скаргу не потребувала затрати значного часу адвокатом.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до власного трактування норм закону та незгоди з висновками суду стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин. 
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки судом першої інстанції не було враховано в повній мірі наведені вище норми закону та обставини справи, апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , подані в їх інтересах представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2026 року та додаткове рішення від 13 березня 2026 року в даній справі скасувати й ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в користь ОСОБА_5 325980 (триста двадцять п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят) гривень 80 копійок коштів забезпечувального платежу.
Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в користь ОСОБА_5 понесені нею судові витрати за сплату судового збору в розмірі по 1629 (одна тисяча шістсот двадцять дев`ять) гривень 41 копійок з кожного відповідача, та по 5000 (п`ять тисяч) гривень з кожного відповідача понесених нею судових витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в користь ОСОБА_5 з кожного по 3000 (три тисячі) гривень судових витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 80 копійок витрат на сплату судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: