РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

04 червня 2026 року 	м. Рівне	№460/5011/25	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Поліщук О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі –позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (далі –відповідач), у якому просить:
визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 06.09.2024 № 172450008523 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу починаючи із 04.06.2024 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до загального страхового стажу період догляду за потерпілими дітьми від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12-річного віку з 01.11.2000 по 31.12.2003.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН.
За змістом позовної заяви вимоги позивача ґрунтуються на тому, що вона має статус потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи, проживала в населеному пункті, який відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія). Вказує, що 19.07.2024 звернулася до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення їй пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 26.07.2024 № 172450008523 їй було відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного мінімального страхового стажу для призначення пенсії (25 років) та зазначено, що її страховий стаж становить 24 роки 11 місяців 4 дні. У зв`язку з цим, 12.08.2024 позивач після повної сплати договору про добровільну участь у державному пенсійному страхуванні повторно звернулась до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії, за результатом розгляду якої відповідачем 20.08.2024 прийнято рішення про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Про призначення позивачу пенсії було повідомлено листом від 26.08.2024 № 1700-0202-8/48333 у відповідь на інформаційний запит. Вказує, що 12.09.2024 у зв`язку з невиплатою пенсії на підставі рішення пенсійного органу, вона звернулася з відповідним запитом щодо конкретної дати виплати пенсії, у відповідь на який Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області листом від 17.09.2024 № 1700-0202-8/53000 повідомило, що за її заявою від 12.08.2024 про призначення пенсії за віком Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області 06.09.2024 винесено спірне рішення за № 172450008523 про відмову у призначенні такої пенсії у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу. Зі змісту долучених до листа документів позивачем встановлено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області звернулося до відповідача із листом № 1700-0305-9/49240 про перегляд рішення про призначення позивачу пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 20.08.2024. Наголошує, що саме за результатами розгляду вказаного листа відповідачем прийнято спірне рішення від 06.09.2024 № 172450008523. Позивач зауважила, що підставою для звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років слугувало її проживання в населеному пункті, який відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія), а не зони посиленого радіологічного контролю (4 категорія). Крім того, зміст листа Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 30.09.2024 № 1700-0202-8/55525 свідчить на користь того, що саме Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, а не Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області фактично дійшло висновку про відсутність підстав для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 6 років через: незарахування періоду догляду за дитиною, потерпілою внаслідок Чорнобильської катастрофи до 12 років з 01.11.2000 по 31.12.2003 – тобто відсутність необхідного страхового стажу 55 років; не підтвердження періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення у 1986-1988 роках через навчання у м. Рівне, яке не відноситься до зони радіологічного забруднення. Позивач зазначила, що в розпорядженні відповідача були відсутні будь-які документи, які б давали підстави для висновку про її проживання та навчання в період 1986-1988 років у м. Рівне, а аналіз наданих відповідачем документів лише вкотре підтверджує помилковість його висновку про те, що позивач не проживала в зоні гарантованого добровільного відселення з квітня 1986 року по серпень 1988 року. Водночас, документи, які були в розпорядженні пенсійного органу свідчать про те, що позивач була зареєстрована та проживала у зоні гарантованого добровільного відселення впродовж спірного періоду з 26.04.1986 по 24.04.1998 - 12 років, з яких повних 6 років станом на 01.01.1993. Також покликається на абсурдність висновків органу Пенсійного фонду про те, що період догляду за дитиною до досягнення 12 років (з 01.11.2000 по 31.12.2003), яка визнана потерпілою внаслідок аварії на ЧАЕС не може бути зарахований до загального страхового стажу у зв`язку з реєстрацією позивача в цей період фізичною особою-підприємцем, адже цей період вже було зараховано до її загального страхового стажу при прийнятті рішення про призначення їй пенсії від 20.08.2024 № 172450008523 як період догляду за дитиною, яка визнана потерпілою внаслідок аварії на ЧАЕС, до досягнення нею 12 років. При цьому, при прийнятті спірного рішення до страхового стажу не зараховано період з 01.11.2000 по 31.12.2003 ні як період догляду за дитиною, яка визнана потерпілою внаслідок аварії на ЧАЕС, до досягнення нею 12 років, ні як період ведення підприємницької діяльності. Крім того, зауважила, що ні Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, ні Положення про територіальні органи Пенсійного фонду України, затверджені постановою Правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, не наділяють орган Пенсійного фонду, визначений для розгляду поданих особою документів за принципом екстериторіальності, переглядати рішення про призначення пенсії на прохання (лист) будь-якого іншого територіального орган Пенсійного фонду, позаяк такі дії нівелюють саму суть запровадження принципу екстериторіальності розгляду документів. За наведених обставин, позивач вважає, що відповідач протиправно відмовив в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, внаслідок чого порушив гарантоване державою право на пенсійне забезпечення. 
11.04.2025 через підсистему «Електронний Суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог та зазначає, що відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" потерпілим від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років. Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період (з 24.06.1986 по 01.01.1993). Рішенням органу Пенсійного фонду від 12.08.2024 № 172450008523 було призначено позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до Закону з 04.06.2024. Натомість, на виконання листа Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 29.08.2024 № 1700-0305-9/49240, відповідачем вказане рішення було переглянуто та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії від 06.09.2024 № 172450008523 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, визначеного статтею 55 Закону № 796. Зауважує, що в результаті проведеної перевірки по відмовній пенсійній справі відповідачем винесено повторне рішення про відмову в призначенні пенсії від 06.09.2024 № 172450008523 за реєстраційним № 7214/03-16 від 10.04.2025 відкориговано в частині зазначення неврахованих періодів роботи до страхового стажу та причин не зарахування, яке направлено до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області для перевірки та повідомлення позивача. Тобто, рішення про відмову у призначенні пенсії від 06.09.2024 № 172450008523 за реєстраційним № 15651/03-16 від 06.09.2024 - визнано недійсним. Рішення про відмову в призначенні пенсії від 06.09.2024 № 172450008523 за реєстраційним № 7214/03-16 від 10.04.2025 прийнято з наступних підстав: “Страховий стаж особи становить 22 роки 08 місяців 25 днів. Вік заявника 54 роки. До періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення враховано наступні періоди: - з 26.04.1986 по 15.08.1988 (Волинська область, Любешівський район, с. Підкормілля); - з 27.06.1991 по 24.04.1998 (Волинська область, Любешівський район, с. Підкормілля). Документами підтверджено право на зниження пенсійного віку на 5 років. Необхідний страховий стаж, зменшений на кількість років зменшення пенсійного віку, становить 26 років (31-5). При цьому, за доданими документами до страхового стажу заявниці не зараховано період догляду за потерпілою дитиною від Чорнобильської катастрофи до досягнення нею 12 - річного віку з 01.11.2000 по 31.12.2003, оскільки за вказаний період наявна інформація в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про реєстрацію позивача фізичною особою - підприємцем з 01.11.2000. Відтак, вказує, що право на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку з урахуванням норм статті 55 Закону № 796 та частини другої статті 26 Закону у заявника відсутнє. Вважає, що при прийнятті оспорюваного рішення відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому просить в задоволенні позову відмовити повністю.
ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.
Інших заяв та клопотань, які мають значення для вирішення спору до суду не надходило.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.
Ухвалою суду від 24.03.2025 позовна заява залишалася без руху та позивачу встановлювався строк для усунення недоліків позову.
26.03.2025 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 31.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). 
Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ ПРАВОВІДНОСИН.
Розглянувши матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) має статус особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (3 категорії), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Волинською обласною державною адміністрацією.
19.07.2024 позивач звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем проживання із заявою про призначення пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
26.07.2024 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийнято рішення № 172450008523, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного мінімального страхового стажу для призначення пенсії (25 років) та зазначено, що її страховий стаж становить 24 роки 11 місяців 4 дні. 
12.08.2024 позивач після сплати коштів на підставі договору про добровільну участь у державному пенсійному страхуванні повторно звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
На підставі пункту 4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, за принципом екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії від 12.08.2024 направлено для розгляду до відповідача.
20.08.2024 відповідачем прийнято рішення № 172450008523, яким позивачу призначено пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 04.06.2024. В цьому ж рішенні встановлено, що страховий стаж позивача становить 25 років 0 місяців 4 дні.
За наслідками розгляду листа Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 29.08.2024 № 1700-0305-9/49240, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області було прийнято рішення від 06.09.2024 № 172450008523, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідної кількості років страхового стажу. Спірним рішенням встановлено, що документами підтверджено право на зниження пенсійного віку на 5 років. Необхідний страховий стаж, зменшений на кількість років зменшення пенсійного віку становить 26 років (31-5). У заявниці тривалість страхового стажу становить 21 рік 10 місяців 04 дні, що є недостатнім для призначення пенсії після досягнення 55 років, то враховуючи положення частини другої статті 26 Закону № 1058 та частини першої і другої статті 55 Закону № 796, право на пенсію зі зниженням пенсійного віку на 5 років заявниця набуває після досягнення віку 58 років при необхідному страховому стажі від 20 років. 
Позивач, не погоджуючись з рішенням про відмову в призначенні пенсії та вважаючи таке рішення протиправним, звернулась до суду з цим позовом.
ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ВИСНОВКИ СУДУ.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Суд зауважує, що з огляду на предмет спору та зміст спірних правовідносин, ключовим питанням у цій справі є визначення наявності у позивача права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до вимог статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Статтею 26 Закону № 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Водночас, Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ (далі – Закон № 796-ХІІ) визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Згідно з частиною першою статті 55 Закону № 796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII передбачено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Відповідно до частини третьої статті 55 Закону №796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовою для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII є факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993.
Початкова величина зменшення пенсійного віку (3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Додатково такі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 1 рік за 2 роки проживання, роботи на відповідній місцевості. При цьому максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до положень абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII становить 6 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні.
Тотожна правова позиція щодо умов визначення наявності в особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку згідно з абзацом 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII висловлена Верховним Судом у постанові від 07.05.2024 у справі № 460/38580/22 (адміністративне провадження № К/990/634/24).
Водночас, суд відхиляє як безпідставне та таке, що не ґрунтується на приписах чинного законодавства, твердження позивача про підтвердження факту проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років станом на 01.01.1993 наявністю у неї посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), з огляду на наступне.
Відповідно до підпункту 7 пункту 2.1 Розділу Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Порядок № 22-1), документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є:
документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").
Отже, у разі звернення особи із заявою про призначення їй пенсії із застосуванням статті 55 Закону № 796-XII, для підтвердження права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку заявником надається посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).
На переконання суду, необхідність додаткового надання особою довідки про періоди проживання на території зони радіоактивного забруднення зумовлена наступним.
Так, позивачу було видане посвідчення серії НОМЕР_1 , згідно з яким позивач є громадянкою, що потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3). При цьому, бланк такого посвідчення містить застереження: "Затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 р. № 501".
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 № 501 "Про Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" були затверджені Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок № 501) та зразки посвідчень, що видаються особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до абзацу третього пункту 5 Порядку № 501 (в редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідчення серії НОМЕР_1 ), потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
Таким чином, суд констатує, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) зеленого кольору, серія Б видавалися наступним категоріям осіб:
1) особам, які постійно проживали на території зони безумовного (обов`язкового) відселення на день аварії;
2) особам, які постійно проживали на території зони гарантованого добровільного відселення на день аварії;
3) особам, які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій;
4) особам, які за станом на 1 січня 1993 р. прожили на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій;
5) особам, які постійно проживають або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років;
6) особам, які постійно проживають або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Суд звертає увагу на те, що у посвідченні серії НОМЕР_1 не зазначено конкретну умову його видачі, а тому таке посвідчення не може підтверджувати саме факт проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років станом на 01.01.1993, як про це зазначає позивач в позовній заяві.
Більше того, у навіть у самому посвідченні серії НОМЕР_1 вказано, що його пред`явник має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (у редакції від 19 грудня 1991 р., зі змінами і доповненнями від 1 липня 1992 р.) для осіб, які постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Відтак, суд приходить до висновку про те, що наявності лише посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи недостатньо для констатації набуття такою особою права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, в т.ч. визначення конкретного розміру зниження пенсійного віку.
Також, суд звертає увагу на те, що зменшення пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов:
1) початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період;
2) проживання щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи.
Водночас, застосування як першої, так і другої умови, можливе у разі постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року щонайменше 3 років.
Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою Центру надання адміністративних послуг Любешівської селищної ради від 29.05.2024 № 5220, ОСОБА_1 дійсно була зареєстрована та проживала в с. Підкормілля Любешівського (нині Камінь-Каширського) району Волинської області у період з 01.01.1986 по 24.04.1998.
Село Підкормілля Любешівського (нині Камінь-Каширського) району Волинської області відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106, віднесене до зони гарантованого добровільного відселення.
Суд зауважує, що відповідно до наведених вище положень законодавства, підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні посиленого радіологічного контролю.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29.01.2020 у справі № 572/245/17 (адміністративне провадження № К/9901/45843/18) та від 17.06.2020 у справі № 572/456/17 (адміністративне провадження № К/9901/22569/18, К/9901/22573/18).
Крім того, у постановах від 11.03.2024 у справі № 500/2422/23 (провадження № К/990/40765/23), від 19.09.2024 у справі № 460/23707/22 (адміністративне провадження № К/990/11776/23), від 02.10.2024 у справі № 500/551/23 (адміністративне провадження № К/990/28639/23) Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання (роботи) в ній особи.
Суд критично оцінює покликання відповідача, викладені у відзиві, про те, що до до періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення враховано тільки періоди з 26.04.1986 по 15.08.1988 та з 27.06.1991 по 24.04.1998, оскільки ні у відзиві, ні у спірному рішенні відповідачем не зазначено підстав неврахування періоду проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення в с. Підкормілля Любешівського (нині Камінь-Каширського) району Волинської області з 16.08.1988 по 26.06.1991, який оховлений довідкою органу місцевого самоврядування від 29.05.2024 № 5220.
Суд зауважує, що відповідно до постанови Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 174/658/16-а (провадження № К/9901/201/17), оцінюватися судом мають саме підстави відмови у призначенні пенсії, тобто, мотиви, з яких виходив відповідач, розглядаючи заяву про її призначення.
Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до змісту частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Разом з тим, обставини щодо неврахування періоду проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення в с. Підкормілля Любешівського (нині Камінь-Каширського) району Волинської області з 16.08.1988 по 26.06.1991, який охоплюється довідкою органу місцевого самоврядування від 29.05.2024 № 5220, відповідачем не тільки не доведенні, а і взагалі не наведені.
Суд наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази визнання такої довідки органу місцевого самоврядування недійсною, а тому в суду відсутні сумніви щодо достовірності вказаної у ній інформації та, як наслідок, відсутні підстави для неврахування цього періоду проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення.
Більше того, проживання позивача в с. Підкормілля Любешівського (нині Камінь-Каширського) району Волинської області у період з 01.01.1986 по 24.04.1998 підтверджується також довідкою Любешівської селищної ради від 09.01.2025 № 199, довідкою від 10.01.2025 № 1533, виданою Камінь-Каширською районною державною адміністрацією, листом Камінь-Каширської районної державної адміністрації від 13.01.2025 № 123/01-27/2-25, а також копіями погосподарських книг № 6 (особовий рахунок № 338 за 1986-1990 роки), № 9 (особовий рахунок № 400 за 1991-1995 роки), № 5 (особовий рахунок № 389 за 1996-2000 роки).
Аналізуючи надані документи, суд констатує, що представленими позивачем довідками органу місцевого самоврядування підтверджено період її проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 протягом 06 років 08 місяців 07 днів (з 26.04.1986 по 01.01.1993).
З огляду на проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення в період з моменту аварії (26.04.1986), то вона має право на застосування початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки.
При цьому, загальний документально підтверджений період проживання (роботи) позивача в зоні гарантованого добровільного відселення становить понад 11 років, а тому позивач також набула право на зниження пенсійного віку на максимальну величину - 6 років.
Відтак, твердження відповідача про те, що позивач має право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 5 років, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.
При цьому, суд враховує, що за змістом спірного рішення та позиції відповідача, викладеної у відзиві, питання наявності у позивача права на зниження пенсійного віку у зв`язку з її проживанням на забрудненій території не є спірним в межах цього спору, оскільки відповідач не заперечує наявності у позивача цього права. 
Однак, при визначенні права позивача на зниження пенсійного віку відповідачем помилково враховано положення абзацу 6 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ, які підлягають застосуванню до осіб, що проживали (працювали, навчалися) на території 4 зони посиленого радіологічного контролю, в той час, як за обставинами справи позивач проживала на території 3 зони гарантованого добровільного відселення, а відтак, до неї підлягає застосуванню положення абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII.
Одночасно суд зауважує, що обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах згідно зі статтею 55 Закону 796-XII також є наявність у особи відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Також, суд повторює, що згідно зі статтею 26 Закону № 1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
В силу вимог абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII позивач має право на зменшення на 6 років як пенсійного віку, так і страхового стажу.
Тобто, для призначення пенсії умовах статті 55 Закону № 796 позивач повинна мати страховий стаж в розмірі не менше 25 років.
Згідно зі спірним рішенням про відмову у призначенні пенсії від 06.09.2024 № 172450008523, наданими документами підтверджено страховий стаж позивача на рівні 22 років 08 місяців 25 днів.
Перевіряючи наявність у позивача необхідної кількості страхового стажу для призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ, суд встановив та врахував таке.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
За приписами статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону № 1058-IV).
Відповідно до частини першої статті 56 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 № 1788-XII (далі – Закон № 1788-ХІІ), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно зі статтею 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058-IV врегульовано Порядком № 22-1.
Підпунктом 2 пункту 2.1 Порядку 22-1 визначено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі – Порядок № 637).
Згідно з пунктом 1 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з розрахунком страхового стажу форми РС-право, сформованого Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області при прийнятті рішення від 26.07.2024 № 172450008523, страховий стаж позивача становить 24 роки 11 місяців 4 дні. 
Згідно з розрахунком страхового стажу форми РС-право, сформованого Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області при прийнятті рішення від 20.08.2024 № 172450008523, страховий стаж позивача визначено на рівні 25 років 0 місяців 4 дні. 
Разом з тим, зі змісту оспорюваного рішення слідує, що страховий стаж позивача складає 21 рік 10 місяців 4 дні.
При цьому, до страхового стажу позивача не зараховано період догляду за потерпілою дитиною від Чорнобильської катастрофи до досягнення нею 12-річного віку з 01.11.2000 по 31.12.2003.
Суд зазначає, що частиною третьою статті 56 Закону № 1788-ХІІ встановлено, що до стажу роботи зараховується тимчасова непрацездатність, що почалася у період роботи (пункт “е”) та час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку (пункт “ж”).
Водночас, відповідно до статті 181 Кодексу законів про працю України, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу за спеціальністю.
Згідно з пунктом 13 частини першої статті 30 Закону № 796-XII, потерпілим дітям, зазначеним у пунктах 1-6 статті 27 цього Закону, та їх батькам надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема, зарахування до стажу роботи одному з батьків часу догляду за потерпілою дитиною до досягнення нею віку 12 років.
Тобто, до спеціального стажу, що дає право на пенсію, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, а за дитиною, потерпілою внаслідок Чорнобильської катастрофи, до досягнення нею 12-річного віку.
Пунктом 11 Порядку № 637 встановлено, що час догляду одного з батьків за потерпілою дитиною від Чорнобильської катастрофи до досягнення нею 12-річного віку встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); посвідчення дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи або довідки про видачу такого посвідчення; заяви особи, яка звернулася за призначенням пенсії, про те, що ніхто з батьків не скористався пільгою, передбаченою пунктом 13 статті 30 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; документів про те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював.
Таким чином, право на зарахування часу догляду за потерпілою дитиною до досягнення нею 12-річного віку належить виключно одному з батьків. Такий підхід обумовлений необхідністю уникнення подвійного обліку одного й того самого періоду у страховому стажі обох батьків. Зазначене право не виникає автоматично, а має похідний характер і може бути реалізоване лише за умови підтвердження відповідними доказами.
Перелік документів, які підтверджують наявність права на зарахування спірного періоду, визначений у Порядку № 637. До них належать документи, що посвідчують факт народження дитини та підтверджують її статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи, заява про відмову іншого з батьків від використання пільги, а також докази того, що протягом відповідного періоду батько (або мати, який претендує на зарахування) не перебував у трудових відносинах та не здійснював іншу діяльність, що зараховується до страхового стажу.
Саме сукупність таких документів виконує гарантійну функцію та слугує запобіжником від подвійного або необґрунтованого використання пільги. Вона забезпечує баланс інтересів і підтверджує індивідуальний характер цього права: період догляду за потерпілою дитиною може бути врахований як страховий стаж лише для одного з батьків, і тільки після належного підтвердження усіх умов.
Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30.09.2025 у справі № 460/3/24.
Як встановлено судом з матеріалів справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є донькою ОСОБА_3 та має статус дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується свідоцтвом про народження від 18.09.1992 серії НОМЕР_2 ; свідоцтвом про шлюб від 03.07.2018 серії НОМЕР_3 ; посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 27.06.2009 Рівненською обласною державною адміністрацією.
Батько ОСОБА_4 – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 01.10.2018 серії НОМЕР_5 .
До заяви про призначення пенсії від 12.08.2024 позивач долучила:
1. свідоцтво про народження ОСОБА_4 ;
2. паспорт і свідоцтво про шлюб ОСОБА_4 ;
3. посвідчення потерпілої дитини внаслідок аварії на ЧАЕС ОСОБА_4 ;
4. підписану за допомогою ЕЦП заяву особи, яка звернулася за призначенням пенсії, про те, що ніхто з батьків не скористався пільгою, передбаченою пунктом 13 статті 30 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з проханням зарахування до стажу роботи часу догляду за потерпілою дитиною до досягнення нею віку 12 років;
5. документи про те, що в період догляду за дітьми до 12 років позивач частково не працювала та підприємницькою діяльністю не займалась.
Відповідно до абзаців 9-12 пункту 11 Порядку № 637, документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, і те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював, є: виписка з трудової книжки; відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією; інформація із системи персоніфікованого обліку.
Таким чином, позивач виконала усі передбачені законодавством формальні умови для реалізації права на зарахування часу догляду за потерпілою дитиною до досягнення нею 12-річного віку до страхового стажу. Надані документи у своїй сукупності підтверджують як статус дітей, так і факт здійснення догляду саме позивачем.
Водночас, як на підставу неврахування спірного періоду страхового стажу відповідачем вказано, що оскільки у період догляду за потерпілою дитиною від Чорнобильської катастрофи з 01.11.2000 по 31.12.2003 є наявна інформація в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про реєстрацію ОСОБА_1 фізичною особою - підприємцем з 01.11.2000 (що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ № 363758), то зарахування його до її страхового стажу суперечитиме нормам статті 30 Закону № 796-XII та пункту 11 Порядку № 637.
У постановах від 29.03.2023 у справі 640/14153/19 та від 22.07.2025 у справі № 120/6021/24 Верховний Суд дійшов висновку, що внаслідок зміни правового регулювання у сфері пенсійного страхування, починаючи з 01.01.2004 обов`язковою умовою зарахування певного періоду до страхового стажу є проміжок часу, протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачуються страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. При цьому, норми пункту 13 статті 30 Закону № 796-XII, гарантуючи право на зарахування до стажу роботи одному з батьків часу догляду за потерпілою дитиною до досягнення нею віку 12 років, можуть бути реалізовані виключно у випадку відповідності такого періоду вимогам до страхового стажу, що регламентовані Законом № 1058-IV, який є спеціальним у цих правовідносинах.
Разом з тим, предметом судового розгляду у цій судовій справі мають обставини догляду позивачем за потерпілою дитиною від Чорнобильської катастрофи в частину періоду, який охоплюється періодом зайняття нею підприємницької діяльності до 01.01.2004. Тобто у період, у який страховий стаж обчислювався за правилами, визначеними Законом № 1788-ХІІ (стаття 56 Закону № 1788-ХІІ), а не доказами сплати внесків відповідно до відомостей персоніфікованого обліку.
Суд зауважує, що до 01.01.2004 період догляду за дитиною до досягнення нею певного віку зараховувався до трудового (страхового) стажу незалежно від факту роботи особи, якщо вона фактично здійснювала догляд за дитиною.
Пунктом 2.21 Порядку № 22-1 передбачено, що документами, які підтверджують, що особа не працює (не провадить діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), є: трудова книжка, індивідуальні відомості про застраховану особу, що надаються відділом персоніфікованого обліку за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення, та відомості про відсутність інформації про державну реєстрацію фізичної особи – підприємця за наявними в органі, що призначає пенсію, даними.
Поняття доходу, з джерел їх походження з України, врегульоване підпунктом 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, зокрема, дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.
Положеннями Податкового кодексу України визначено, що дохід від зайняття підприємницькою діяльністю - гроші, які підприємець отримав від ведення діяльності готівкою та на рахунок.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 доходу в період з 01.11.2000 по 31.12.2003 від зайняття нею підприємницькою діяльністю та підстав зарахування цього періоду до її страхового стажу при обчисленні розміру пенсії. Відповідач в своєму розпорядженні таких відомостей не мав та суду не надав.
Крім того, відсутність у позивача доходу від зайняття підприємницької діяльності в період з 01.11.2000 по 31.12.2003 підтверджується і тим, що органом Пенсійного фонду не зараховано до страхового стажу позивача цей період, адже умови зарахування відповідних періодів зайняття підприємницької діяльності до страхового стажу пов`язуються з даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку за період з 01.07.2000.
Зазначене в сукупності спростовує факт зайняття позивачем підприємницькою діяльністю з 01.11.2000 по 31.12.2003 незважаючи на її реєстрацію таким суб`єктом та продовження догляду за дитиною до досягнення 12 років (з 01.11.2000 по 31.12.2003), яка визнана потерпілою внаслідок аварії на ЧАЕС.
Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 має право на зарахування до свого страхового стажу період догляду за донькою – дитиною, потерпілою від Чорнобильської катастрофи, до досягнення нею 12-річного віку.
З урахуванням викладеного, суд вважає протиправними дії відповідача щодо незарахування до страхового стажу позивача догляду за потерпілою дітиною від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12-річного віку з 01.11.2000 по 31.12.2003 (3 роки 2 місяці), з підстав наявності інформації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про її реєстрацію фізичною особою - підприємцем з 01.11.2000.
Крім того, відповідач рішенням від 20.08.2024 № 172450008523, яким ОСОБА_1 призначено пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, зарахував до її загального страхового стажу період догляду за дитиною до досягнення 12 років (з 01.11.2000 по 31.12.2003), яка визнана потерпілою внаслідок аварії на ЧАЕС.
Абзацом 5 пункту 1.8 Розділу І Порядку № 22-1 передбачено, що якщо наявних документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон).
Суд наголошує, що наявних документів, наданих відповідачу та отриманих ним в ході розгляду заяви про призначення пенсії, на переконання суду, було достатньо для прийняття позитивного рішення про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку як потерпілій внаслідок аварії на ЧАЕС.
Разом з тим, як встановлено судом, рішення від 20.08.2024 № 172450008523 було переглянуте відповідачем на вимогу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, викладену в листі від 28.08.2024 № 1700-0305-9/49240.
Суд зауважує, що згідно з пунктом 4.2 Порядку № 22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Відповідно до пункту 4.10 Порядку № 22-1, після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.
Системний аналіз пунктів 4.2 та 4.10 Порядку № 22-1 свідчить на користь того, що повноваження органу Пенсійного фонду, визначеного за принципом екстериторіальності, вичерпуються моментом прийняття рішення про призначення (перерахунку) пенсії, поновлення її виплати або переведення з одного виду пенсії на інший. Тобто є обмеженими за умови прийняття позитивного для особи рішення, оскільки після настання будь-якої з цих обставин електронна пенсійна справа в автоматичному режимі передається до органу за місцем проживання особи, що фактично означає припинення доступу до неї органу Пенсійного фонду, визначеного за принципом екстериторіальності, на відміну від обставин прийняття рішення про відмову у призначенні (перерахунку) пенсії.
Таким чином, орган Пенсійного фонду, визначений за принципом екстериторіальності, за умови прийняття позитивного для особи рішення виступає тимчасовим розпорядником електронної пенсійної справи виключно в межах процедури призначення (перерахунку) пенсії. Після її завершення як підстави для збереження такого доступу, так і правових повноважень щодо подальшого ведення справи (в тому числі і перегляду власного позитивного рішення) у цього органу не залишається.
За таких обставин суд дійшов висновку, що прийнявши рішення від 20.08.2024 № 172450008523 про призначення позивачу пенсії у відповідача був відсутній доступ до її електронної пенсійної справи та, як наслідок, відсутні повноваження для його перегляду, за наслідком якого було прийнято спірне рішення від 06.09.2024 № 172450008523 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком.
Більше того, ні Порядок № 22-1, ні Положення про територіальні органи Пенсійного фонду України, затверджені постановою Правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, не наділяють орган Пенсійного фонду, визначений для розгляду поданих особою документів за принципом екстериторіальності переглянути рішення про призначення пенсії на прохання (лист) будь-якого іншого територіального органу Пенсійного фонду, позаяк у такому випадку принцип екстериторіальності втрачає мету, з якою його було запроваджено.
Повертаючись до обставин справи суд зазначає, що враховуючи наявність у позивача підстав для зарахування до її загального страхового стажу періоду догляду за дитиною до досягнення 12 років (з 01.11.2000 по 31.12.2003), яка визнана потерпілою внаслідок аварії на ЧАЕС, на день звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії (12.08.2024) вона має страховий стаж понад 25 років, що є достатнім для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 6 років у 2024 році.
Таким чином, суд констатує, що при зверненні із заявою про призначення пенсії позивач підтвердила право на зниження пенсійного віку на 6 років та наявність страхового стажу понад 25 років, а тому відповідач приймаючи рішення від 06.09.2024 № 172450008523 діяв всупереч приписам Конституції України та Закону № 796-XII, чим порушив право позивача на соціальний захист у старості.
В сукупності встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 06.09.2024 № 172450008523 про відмову у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є протиправним та підлягає скасуванню.
Що стосується перегляду відповідачем спірного рішення та прийняття нового рішення від 06.09.2024 № 172450008523 (реєстраційний № 7214/03-16 від 10.04.2025) про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком, суд зазначає таке. 
Зі змісту рішення від 06.09.2024 № 172450008523 (реєстраційний № 7214/03-16 від 10.04.2025) суд встановив, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідної кількості років страхового стажу. Покликаючись до положень статті статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" щодо умов проживання (роботи, навчання) в зоні посиленого радіологічного контролю, Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області зазначило, що документами підтверджено право на зниження пенсійного віку на 5 років. Необхідний страховий стаж, зменшений на кількість років зменшення пенсійного віку становить 26 років (31-5). Страховий стаж особи становить 22 роки 8 місяців 25 днів. За доданими документами до страхового стажу заявниці не зараховано період догляду за потерпілою дитиною від Чорнобильської катастрофи до досягнення нею 12-річного віку з 01.11.2000 по 31.12.2003, оскільки за вказаний період наявна інформація в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців про реєстрацію ОСОБА_1 фізичною особою - підприємцем з 01.11.2000. Права на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796 заявниця не має, в зв`язку з недосягненням віку, визначеного чинним законодавством та відсутністю необхідного страхового стажу. Однак, враховуючи положення частини 2 статті 26 Закону № 1058 та частини першої і другої статті 55 Закону № 796, право на пенсію зі зниженням пенсійного віку на 5 років заявниця набуває після досягнення віку 58 років (63-5) при необхідному страховому стажі від 20 (25-5) років. Рішення про відмову в призначенні пенсії № 172450008523 від 06.09.2024, зареєстроване за № 15651/03-16 від 06.09.2024 вважати недійсним.
За своєю суттю, рішення від 06.09.2024 № 172450008523 (реєстраційний № 7214/03-16 від 10.04.2025) є аналогічним спірному рішенню, за винятком кількості років страхового стажу позивача, який у обох рішеннях є недостатнім для призначення їй пенсії за віком. 
Вказане рішення не містить ні мети його прийняття, ні обставин, які слугували підставою для його прийняття відповідачем взамін спірного рішення, яке на момент прийняття рішення з реєстраційним № 7214/03-16 (10.04.2025), було оскаржене в судовому порядку. Не наводить відповідач таких мети та обставин його прийняття і у відзиві. Не наводить відповідач також і обгрунтувань щодо присвоєння рішенню з реєстраційним № 7214/03-16 дати 06.09.2024, яке фактично прийняте 10.04.2025.
Як вже зазначалось судом, ні Порядок № 22-1, ні Положення про територіальні органи Пенсійного фонду України, затверджені постановою Правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, не наділяють орган Пенсійного фонду, визначений для розгляду поданих особою документів за принципом екстериторіальності переглянути рішення про призначення пенсії на прохання (лист) будь-якого іншого територіального органу Пенсійного фонду, позаяк у такому випадку принцип екстериторіальності втрачає мету, з якою його було запроваджено.
Не наділяють орган Пенсійного фонду, визначений для розгляду поданих особою документів за принципом екстериторіальності переглянути також і рішення про відмову у призначення пенсії, яке оскаржується в судовому порядку, та правову оцінку якому зобов`язаний надати суд.
Крім того, з 15.12.2023 набрав чинності Закон України «Про адміністративну процедуру» від 17.02.2022 № 2073-IX (далі – Закон № 2073-IX), який відповідно до положень статті 1 регулює відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ шляхом прийняття та виконання адміністративних актів.
В розумінні Закону № 2073-IX спірне рішення від 06.09.2024 № 172450008523 є адміністративним актом, а відповідач - адміністративним органом.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2073-IX адміністративний орган - орган виконавчої влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, їх посадова особа, інший суб`єкт, який відповідно до закону уповноважений здійснювати функції публічної адміністрації (п. 1).
Адміністративний акт - рішення або юридично значуща дія індивідуального характеру, прийняте (вчинена) адміністративним органом для вирішення конкретної справи та спрямоване (спрямована) на набуття, зміну, припинення чи реалізацію прав та/або обов`язків окремої особи (осіб) (п. 3).
Тому, в розумінні Закону № 2073-IX перегляд вищевказаного адміністративного акта (рішення від 06.09.2024 № 172450008523) з прийняттям рішення від 06.09.2024 № 172450008523 (реєстраційний № 7214/03-16 від 10.04.2025) за своєю суттю відбулося внаслідок адміністративного провадження за ініціативою адміністративного органу (пункт 2 частини першої статті 36 Закону № 2073-IX).
Разом з тим, таке адміністративне провадження проведено відповідачем без додержання вимог Закону № 2073-IX, оскільки про його ініціювання не було повідомлено позивача (її представника), а його проведення здійснено без її участі.
Крім того, за змістом пункту 2 частини другої статті 1 Закону № 2073-IX, дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час, зокрема, судового провадження.
Аналіз вищевказаної правової норми дає підстави для висновку, що адміністративний орган не може ініціювати адміністративне провадження під час судового провадження щодо адміністративного акта.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у відповідача були відсутні законодавчо встановлені підстави для прийняття рішення від 06.09.2024 № 172450008523 (реєстраційний № 7214/03-16 від 10.04.2025), яким визнано недійсним спірне рішення від 06.09.2024 № 172450008523, а також будь-яке інше рішення спрямоване на його перегляд під час судового провадження цієї судової справи.
Разом з тим, знаючи про ініціювання позивачем судового провадження щодо оскарження рішення від 06.09.2024 № 172450008523 відповідач, всупереч вимогам Закону № 2073-IX, ініціював адміністративне провадження щодо його перегляду та 10.04.2025 прийняв рішення від 06.09.2024 № 172450008523 (реєстраційний № 7214/03-16 від 10.04.2025) аналогічного змісту.
Викладене свідчить, що метою прийняття рішення від 06.09.2024 № 172450008523 (реєстраційний № 7214/03-16 від 10.04.2025) є створення органом Пенсійного фонду перешкод у відновленні порушеного права позивача на пенсійне забезпечення.
В контексті викладеного суд зауважує, що стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Зазначений засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття.
Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Формальний розгляд і вирішення справи не здатне ефективно відновити права, свободи і законні інтереси позивача.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2018 у справі № 925/1265/16).
В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, заява № 30210/96).
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).
Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12).
Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав, захист законних інтересів і, у випадку задоволення судом його вимог, рішення повинно мати наслідком реальне відновлення тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.
Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04.08.2020 у справі № 340/2074/19, від 24.06.2021 у справі № 560/3160/20, від 24.11.2021 у справі № 826/14550/18, від 17.11.2022 у справі № 640/13545/20.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що скасовуючи спірне рішення відповідача без скасування пізніше прийнятого рішення від 06.09.2024 № 172450008523 (реєстраційний № 7214/03-16 від 10.04.2025) не буде досягнуто мети ефективного захисту порушеного права позивача та, як наслідок, не призведе до реального відновлення тих прав, за захистом яких вона звернулася до суду
У зв`язку з чим, суд зазначає, що статтею 5 КАС України визначені способи захисту порушених прав, свобод та інтересів, та зазначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до пункту 4 та пункту 10 частини другої статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Відповідно до частин першої, другої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що для належного та ефективного способу захисту порушеного права позивача слід також визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 06.09.2024 № 172450008523 (реєстраційний № 7214/03-16 від 10.04.2025) про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком та відновленню шляхом зобов`язання органу Пенсійного фонду призначити позивачу пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.
При цьому, таке рішення суду не призведе до втручання у дискреційні повноваження відповідачів, оскільки дискреційні повноваження не є необмеженими (абсолютними) та закінчуються з прийняттям органом Пенсійного фонду певного рішення, яке свідчить про те, що він скористався наданим йому правом свободи дій для його винесення (дискреційними повноваженнями), чим виключив можливість прийняття іншого рішення.
Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.03.2019 у справі № 817/498/17 (№ К/9901/44445/18), які є обов`язковими для врахування судами в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.
Щодо дня, з якого відповідача належить зобов`язати призначити пенсію позивачу, то суд звертає увагу на таке.
Частиною першою статті 45 Закону № 1058-IV встановлено, зокрема, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків:
пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Пенсійного віку (54 роки) позивач досягнула ІНФОРМАЦІЯ_5 , а за призначенням пенсії звернулась 12.08.2024, тобто в межах тримісячного строку з дня досягнення пенсійного віку.
Відтак, пенсію позивачу належить призначити з 04.06.2025, як про це і просить остання у позовній заяві.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача виплати позивачу пенсію за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку на 5 років за нормами статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", то суд вказує на таке.
Право на захист - це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України).
Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.
Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Із системного аналізу вказаних норм випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин, а не можливість їх порушення в майбутньому.
Таким чином, суд приходить висновку, що станом на момент ухвалення судом цього рішення про призначення позивачу пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" ще не було і права позивача на виплату пенсії за наслідками такого призначення ще не порушені.
Відтак, у задоволенні позовних вимог в названій частині слід відмовити, як передчасних.
При цьому, суд наголошує, що обґрунтованість та правомірність таких позовних вимог як критерій для їх задоволення нівелюється тим, що відповідні права позивача ще не порушені, а чинне законодавство не допускає ухвалення судом рішень на майбутнє.
Частинами першою, другою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
За приписами частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своєї бездіяльності та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що встановлені у справі обставини лише частково підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а тому позовну заяву слід задовольнити частково.
РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.
Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Так, за подання даного адміністративного позову сплачено судовий збір в сумі 968,96 грн, відтак за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 484,48 грн.
Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :
Адміністративний ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 06.09.2024 № 172450008523, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 06.09.2024 № 172450008523 (реєстраційний № 7214/03-16 від 10.04.2025), яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 з 04.06.2024 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ, зарахувавши до загального страхового стажу ОСОБА_1 період догляду за потерпілою дитиною від Чорнобильської катастрофи до досягнення нею 12-річного віку з 01.11.2000 по 31.12.2003.
В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області суму судового збору в розмірі 484,48 грн (чотириста вісімдесят чотири грн, 48 коп). 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 04.06.2026. 
Учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_6 ); 
відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (вул. Соборна, буд. 7А, м. Кропивницький, Кіровоградська обл., 25001; код ЄДРПОУ/РНОКПП 20632802).

Суддя       Ольга ПОЛІЩУК