ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
28.05.2026	Справа № 910/12051/25	

Суддя Господарського суду міста Києва ДЖАРТИ В. В., розглянув без виклику (повідомлення) представників учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження справу
за позовом Фізичної особи-підприємця Мединської Ірини Володимирівни 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФРАТЕХБУД" 
про стягнення коштів у розмірі 28 383,83 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2025 року Фізична особа-підприємець Мединська Ірина Володимирівна (далі - позивач, ФОП) звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФРАТЕХБУД" (далі - відповідач, Товариство) про стягнення коштів у розмірі 28 383,83 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані ухиленням відповідача від виконання свого обов`язку з оплати наданих експедиторських послуг за договором на надання транспортно-експедиційних послуг № 100/К від 08.10.2024.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/12051/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.
13.10.2026 через систему «Електронний суд» представником відповідача подано відзив на позовну заяву, заяву про витребування у позивача оригіналів письмових документів, заяву про зловживання процесуальними правами позивача та про відсутність предмета спору.
Щодо заяви про витребування доказів суд зазначає.
Відповідно до положень 1 статті 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах 2 та 3 статті 80 цього Кодексу. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання. 
Частиною 3 статті 80 Господарського процесуального кодексу України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Водночас, звертаючись до суду з клопотаннями про витребування доказів, відповідачем, всупереч вимог статті 81 Господарського процесуального кодексу України, не наведено підстав неможливості самостійно отримати витребувані докази та не надано доказів вчинення спроб самостійного отримання вказаних доказів.
З системного аналізу викладеного суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотань відповідача про витребування доказів.
Щодо заяви про зловживання процесуальними правами позивача та про відсутність предмета спору.
Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Частина перша статті 43 ГПК України передбачає, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер (пункт 3 частини другої статті 43 ГПК України).
Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухвалення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб. У разі ж коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.
Зловживання процесуальними правами може проявлятись у тому, що особа реалізує свої процесуальні права і вчиняє передбачені процесуальним законодавством процесуальні дії, але робить це недобросовісно, на шкоду іншим особам, з метою, яка суперечить завданням господарського судочинства, визначеним у статті 2 ГПК України. Схожі правові висновки викладені в пунктах 65, 67 постанови Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17.
Право на судовий захист гарантоване статтею 55 Конституції України. Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Наведені норми процесуального та матеріального права визначають, що право на судовий захист є фундаментальним, про таке право має реалізовуватись із дотриманням певного порядку, зокрема в даному випадку, передбаченого Господарським процесуальним кодексом України.
Таким чином звернення позивача із позовом до суду не може вважатися зловживанням своїми процесуальними правами та не обмежує відповідача у реалізії його процесуальних прав. При цьому суд зазначає, що кваліфікація дій сторони, як зловживання правами є дискреційними повноваженнями суду.
За таких обставин заява відповідача підлягає відхиленню.
14.10.2026 через систему «Електронний суд» представником позивача подано відповідь на відзив.
20.10.2025 через систему «Електронний суд» представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив.
21.10.2025 через систему «Електронний суд» представником позивача подано письмові пояснення.
27.10.2025 (сформовано 24.10.2025) через систему «Електронний суд» представником відповідача подано заперечення на пояснення позивача від 21.10.2025.
03.11.2025 (сформовано 31.10.2025) через систему «Електронний суд» представником позивача подано додаткові доводи та міркування у справі.
04.11.2025 через систему «Електронний суд» представником відповідача подано заяву про приєднання до матеріалів справи додаткових пояснень.
25.11.2025 через систему «Електронний суд» представником позивача подано заяву з приводу додаткових пояснень відповідача від 04.11.2025.
26.11.2025 через систему «Електронний суд» представником відповідача подано заяву про приєднання до матеріалів справи додаткових пояснень.
Будь-яких інших заяв чи клопотань від сторін справи не надходило.
Беручи до уваги належне повідомлення відповідача про розгляд даної справи, а також враховуючи наявність достатньої кількості документів для її розгляду по суті, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

08.10.2024 між вантажоодержувачем, що виступив замовником перевезення - ТОВ «ІНФРАТЕХБУД» та експедитором - ФОП Мединською Г.В. був укладений Договір на надання транспортно-експедиційних послуг №100/К відповідно до пункту 1.1. якого замовник доручає експедитору, а експедитор бере на себе зобов`язується організувати виконання визначених за цим договором послуг по плануванню та організації міжнародних і внутрішніх перевезень вантажів автомобільним транспортом. 
Пунктом 1.3. Договору визначено, що експедитор надає послуги з організації міжнародних перевезень, а саме: від пункту за межами державного кордону України до пункту розвантаження в Україні; від пункту завантаження в Україні до пункту за межами державного кордону України: між пунктами за межами державного кордону України (далі організація міжнародних перевезень). При цьому експедитор має право залучати третіх осіб для виконання заявок замовника. У разі залучення перевізником третіх осіб для виконання обов`язків за цим договором. Експедитор несе відповідальність перед замовником за дії таких третіх осіб як за свої власні. Експедитор від свого імені за рахунок замовника укладає договори з такими перевізниками і оплачує їх послуги грошовими коштами, які мають надійти від Замовника.
Відповідно до пунктів 1.5., 1.6. Договору конкретні умови кожного замовлення зазначаються у заявці замовника і узгоджуються з експедитором. Узгодженою (підтвердженою) вважається заявка (далі Заявка), підписана керівниками або уповноваженими довіреністю представниками сторін, і скріплена печатками сторін. Узгоджена Заявка обов`язкова для виконання сторонами і с невід`ємною частиною цього договору. Сторони встановили, що подача та підтвердження належним чином посвідчених заявок на перевезення вантажів може здійснюватися факсимільним чи електронним зв`язком (у сканованому вигляді за допомогою електронної пошти). Сторони визнають обов`язковість виконання Заявок, укладених шляхом обміну електронними листами.
На виконання умов Договору 19.06.2025 сторонами, шляхом обміну електронними листами, було погоджено Заявку на перевезення вантажу №359 за змістом якої ФОП Мединська І. В. зобов`язалася організувати перевезення вантажу за маршрутом м. Вільдесгаузен (Німеччина) - м. Львів. До безпосереднього виконання перевезення залучений перевізник ТОВ «ТРАНС-ІМПЕРІЯ» (ЄДРПОУ 32872217). З перевізником було укладено відповідну заявку на перевезення вантажу. На підтвердження укладення договору перевезення, у відповідності до частини 3 статті 909 Цивільного кодексу України та статей 4, 9 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів складена міжнародна товаротранспортна накладна CMR А№210604 від 24.06.2025 (належним чином засвідчена копія підписаної сторонами Заявки долучено до позовної заяви).
Вартість перевезення згідно Заявки становила 103 244,94 грн, оплата підлягала внесенню у безготівковій формі в день розвантаження.
Перевізником було виставлено замовнику рахунок № 25440 від 25.06.2025 на суму 103 244,94 грн.
Факт здійснення перевезення підтверджено відповідними відмітками у графі 24 накладної CMR А№210604, зокрема, розвантаження відбулося 30.06.2025. Відтак, строк оплати за перевезення вантажу згідно заявки на перевезення вантажу №359 становив 01.07.2025. 
Також 25.06.2025 сторонами, шляхом обміну електронними листами, було погоджено Заявку на перевезення вантажу №370 за змістом якої позивач взяла на себе зобов`язання організувати перевезення вантажу за маршрутом м. Анрехте (Німеччина) - с. Малехів (м. Львів) - сільрада Левківська (Житомирська обл.). До безпосереднього виконання перевезення залучений перевізник ФОП Лінник Ю.П. (ІПН НОМЕР_1 ). З перевізником було укладено відповідну заявку на перевезення вантажу. На підтвердження укладення договору перевезення, відповідності до частини 3 статті 909 Цивільного кодексу України та статей 4, 9 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів складена міжнародна товаротранспортна накладна CMR А№249698 від 27.06.2025 та внутрішня ТТН №01 від 30.06.2025.
Вартість перевезення згідно Заявки становила 43 774,20 грн, оплата підлягала внесенню у безготівковій формі в день розвантаження.
Факт здійснення перевезення за погодженим в Заявці маршрутом підтверджено відповідними відмітками у графі 24 накладної CMR А№249698 від 27.06.2025, а також печаткою та підписом уповноваженої особи вантажоодержувача в графі «Прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача)» ТТН №01.
Перевізником було виставлено замовнику рахунок № 25446 від 27.06.2025 на суму 42 774,20 грн та № 25456 від 02.07.2025 на суму 1 000,00 грн.
Однак, за твердженням позивача, відповідачем свій обов`язок щодо здійснення оплати за Заявками було виконано не в повному обсязі та з порушенням строку, а саме:
- 22.07.2026 здійснено оплату в сумі 82 595,95 грн згідно рахунку № 25440 від 25.06.2025
- 22.07.2026 здійснено оплату в сумі 36 019,36 грн згідно рахунку № 25446 від 27.06.2025 та № 25456 від 02.07.2025
Відтак, за твердженням позивача, загальна заборгованість відповідача станом на день звернення до суду становила 28 383,83 грн, а саме: 20 628,99 грн за послуги надані на підставі заявки № 359 та 7 754,84 грн за послуги надані на підставі заявки № 370.
З огляду на зазначені вище обставини позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 28 383,83 грн. Також позивачем заявлено про відшкодування відповідачем 3 028,00 грн сплаченого судового збору, 8 300,00 грн витрат позивача на правничу допомогу та 1 000,00 грн гонорару успіху (винагороди) адвоката. 
Відповідач у відзиві заперечив проти задоволення позову, зазначивши, що надані позивачем копії заявок ним не підписувалися, а зміст заявки № 359 не відповідає змісту заявки, підписаної відповідачем, а спірні перевезення ним взагалі не погоджувалися. Водночас, позивачем у відповіді на відзив зазначено що викладені у відзиві твердження спростовуються здійсненням відповідачем часткових оплат з посиланнями на рахунки, які були виставлені позивачем саме за спірні перевезення.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.
Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України).
Судом врахований той факт, що 28.08.2025 Господарський кодекс України втратив чинність, водночас, відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
З огляду на вказане, беручи до уваги, що спір між сторонами виник до 28.08.2025, суд дійшов висновку про регламентування спірних правовідносин приписами Господарського кодексу України.
Згідно статті 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частиною 1 статті 175 ГК України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Судом встановлено, що укладений між сторонами 08.10.2024 Договір на надання транспортно-експедиційних послуг №100/К за своєю правовою природою є договором перевезення.
Відповідно до пункту 2 статті 307 ГК України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.
Згідно положень статей 901 та 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 908 ЦК України визначено, що перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Відповідно до приписів статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.
Згідно зі статтею 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як встановлено вище судом, що згідно умов заявки № 359 та № 370 оплата мала бути здійснена у безготівковій формі в день розвантаження.
Таким чином, оскільки оригінали актів отримані та підписані відповідачем без зауважень, також отримані рахунки та інші документи, тому протягом визначених в заявках термінів надані послуги з перевезення мали бути оплачені. 
Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на вказане суд дійшов висновку про те, що оплата за Заявкою № 359 мала бути здійснена не пізніше 02.07.2025, а за Заявкою № 370 - не пізніше 03.07.2025. 
За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Пунктом 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Порушенням зобов`язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Враховуючи те, що строк виконання обов`язку з оплати наданих позивачем послуг, обумовлених Договором на надання транспортно-експедиційних послуг №100/К від 08.10.2024, заявкою № 359 від 19.06.2025, заявкою № 370 від 25.066.2025, настав, сума боргу відповідача, яка заявлена позивачем до стягнення 28 383,83 грн, підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача до відповідача про стягнення вказаної суми боргу, а тому позов підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Системно проаналізувавши наведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені відповідачем у відзиві та письмових поясненнях доводи проти заявленого позову не підтверджені належними доказами та є такими, що спростовуються встановленими вище обставинами.
При цьому, суд відзначає, що факт здійснення часткової оплати за надані послуги за спірними заявками на підставі відповідних рахунків підтверджує вчинення відповідачем конклюдентних дій на прийняття наданих послуг та визнання свого обов`язку їх оплачувати. Отже доводи відповідача щодо належних доказів та щодо їх автентичності мають ознаки суперечливої поведінки.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, зважаючи на встановлені обставини, наведенні норми та беручи до уваги, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України наявності обставин, які б у своїй сукупності дали б змогу дійти протилежного висновку, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.
Згідно з приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.
Керуючись статтями 73-74, 76-80, 86, 129, 240-241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи-підприємця Мединської Ірини Володимирівни до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФРАТЕХБУД" про стягнення коштів у розмірі 28 383,83 грн задовольнити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФРАТЕХБУД" (Україна, 03150, місто Київ, вул. Велика Васильківська, будинок 114; ідентифікаційний код ЄДРПОУ 45313895) на користь Фізичної особи-підприємця Мединської Ірини Володимирівни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 28 383,83 грн боргу, 3 028,00 грн витрат зі сплати судового збору, 8 300,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 1 000,00 грн адвокатської винагороди.
3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ ВІКТОРІЯ ДЖАРТИ