Справа № 760/15772/24
Провадження № 2/369/2063/26
РІШЕННЯ
Іменем України

04.05.2026 рокуКиєво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Пінкевич Н.С.
при секретарі судового засідання Худинець Д.С.
за участі
представника позивача Патрик Г.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та відсотків за користування коштами,
ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду м.Києва з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що рішенням суду з відповідача стягнута заборгованість за договором позики в розмірі 1 738 496,25 грн. Судове рішення набрало законної сили 05 травня 2016 року. Оскільки відповідач не виконував рішення, ним отримано виконавчий лист для примусового стягнення заборгованості. 
Але ОСОБА_2 борг не погашає ні в добровільному порядку, ні в примусовому. Тому на підставі ст.625 ЦК України має сплатити за весь період з 06 травня 2016 року по 30 червня 2024 року інфляційні втрати в розмірі 2 023 766,83 грн. та три відсотки річних в розмірі 452384 грн.
Просили суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму розмірі 2 449 150,83 грн., з яких 3% річних – 426 384 грн., інфляційне збільшення суми боргу – 2 023 766,83 грн. станом на 30 червня 2024 року за невиконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва по справі № 760/21203/15, а також стягнути судові витрати.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
27 жовтня 2024 року до суду надійшла заява представника позивача про усунення недоліків.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2024 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 березня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. 

21 травня 2025 року представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог. Вказала, що при складенні розрахунку інфляційних втрат та трьох відсотків допущено арифметичну помилку. Так, основна сума боргу складає 1 732 406,25 грн., на яку слід нараховувати інфляційні втрати та три відсотки річних. Тому подає актуальний та правильний розрахунок. 
Вказала, що ОСОБА_2 на підставі ст.625 ЦК України має сплатити за весь період з 06 травня 2016 року по 30 червня 2024 року інфляційні втрати в розмірі 2 016 677,22 грн. та три відсотки річних в розмірі 423 894 грн.
Просили суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму розмірі 2 449 571,22 грн., з яких 3% річних – 423894 грн., інфляційне збільшення суми боргу – 2 016 677,22 грн. станом на 30 червня 2024 року за невиконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва по справі № 760/21203/15, а також стягнути судові витрати.

21 травня 2025 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, відповідач ОСОБА_2 вказав, що за рішенням суду основна сума боргу складає 1 272 000 грн. Решта – це стягнені три відсотки річних – 65 937,68 грн. та інфляційні втрати – 394 468,57 грн. Тому нарахування коштів на підставі ст.625 ЦК України має відбуватись лише на основну суму боргу та за період з 06 травня 2016 року по 04т травня 2019 року. Також не можливим є нарахування у період дії карантину та воєнного стану, що прямо заборонено законодавством. Просив відмовити у задоволенні позову як з підстав необґрунтованості нарахування, так і з підстав пропуску строку позовної давності. 

22 травня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивач вказав, що нараховані три відсотки річних, інфляційні втрати до основної суми боргу за ухваленим судовим рішенням є нічим іншим як грошовим зобов`язанням трансформованим у борг, який боржником не сплачено. Оскільки борг неповернутий, тому кредитор має право на отримання не лише суми боргу, а повернення його з урахуванням інфляційних втрат, трьох відсотків річних. Строк позовної давності на час дії карантину та військового стану фактично зупинений. Неможливість нарахування по ст.625 ЦК у військовий час встановлена для боргових договірних зобов`язань, а не зобов`язань щодо невиконання судового рішення. Тому просила позов задоволити. 

Представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задоволити позов у повному обсязі. 
Відповідач до суду не з`явивсь, про час та дату повідомлявся належним чином. Причини неявки до суду не повідомлено, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. 

Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, дійшов до наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ст. 82 ЦПК України).
При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 21 квітня 2016 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, проценти за користування позикою та штрафні санкції у вигляді 3% річних в розмірі 1732406,25 (один мільйон сімсот тридцять дві тисячі чотириста шість грн 25 коп.) гривень, з яких: 1272000 гривень - заборгованість за тілом позики; 394468,57 гривень - проценти за користування позикою; 65937,68 гривень - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. А також стягнено судовий збір в розмірі 6090 гривень (справа 760/21203/15).
16 травня 2016 року видано виконавчий лист та постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Татарченком В.Г. відкрито виконавче провадження (ВП 74909911).
Докази виконання судового рішення та погашення заборгованості в розмірі 1 732 406,25 грн. як у повному розмірі, так і частково матеріали справи не містять. 
Вищезазначені обставини, складові заборгованості та їх розмір є обставинами встановленими рішенням суду, що набрало законної сили, а відтак не підлягають доказуванню на підставі частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних за весь час прострочення.
За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні.
Отже, станом на дату подання даної позовної заяви, заборгованість відповідачем в повному обсязі не погашена та становить 1 732 406,25 грн.

Статтею 1049 цього Кодексу визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1. ст. 629 ЦК України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно, підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України)
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
З огляду на вище наведені норми, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Суд враховує, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого має заборгованість у розмірі 1 732 406,25 грн.
Отже, оскільки основне зобов`язання за кредитним договором не припинилося, сума заборгованості складає 1 732 406,25 грн, суд вважає, що позивач має право вимагати відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України сплати відповідачем боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та трьох відсотків річних.

Щодо заяви про застосування строків позовної давності. 
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).
Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 21 квітня 2016 по справі № 760/21203/15 набрало законної сили - 05 травня 2016 року.
02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID–19)», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) доповнити пунктами 12-14 такого змісту:
«12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину»
Також відповідно до п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Отже до введення карантину строки позовної давності можуть бути застосовані.
Позивач має право на стягнення грошових коштів в порядку ст. 625 ЦК України за останні три роки, які передували введенню карантину, тобто з 12.03.2017 по 12.03.2020 року.

Відповідно до п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Згідно з Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 год 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та триває по даний час.
Отже, три проценти та інфляційні втрати відповідно до ст.625 ЦК України, які нараховані відповідачу під час введеного в Україні воєнного стану, підлягають повному списанню відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Враховуючи п. 12, 18 та 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, Позивач має право на нарахування та стягнення грошових коштів в порядку ст. 625 ЦК України за період з 12.03.2017 року по 24.02.2022 року.
З урахування викладеного позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути: 3% річних – 257 582,72 грн., інфляційні втрати – 886 389,43 грн.

Щодо доводів відповідача про неможливість нарахувань на підставі ст.625 ЦК України на суму не основного боргу.
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом ст.ст.524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15 та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч.1 ст.530 ЦК України).
Відповідно до ст.599 ЦК України за відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16.
У ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18.
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі №369/13444/20 зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
Як встановлено судовим рішення, на час вирішення справи розмір заборгованості за договором позики, проценти за користування позикою та штрафні санкції у вигляді 3% річних склали 1732406,25 грн., з яких: 1272000 гривень - заборгованість за тілом позики; 394468,57 гривень - проценти за користування позикою та 65937,68 гривень - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.
При цьому оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за весь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).
Отже рішенням суду у справі №750/21203/15 преюдиційно встановлено, що ОСОБА_2 повернув у встановлений договором строк грошові кошти у розмірі 1272000 грн., а рішення набрало законної сили 05 травня 2016 року. 
З урахуванням того, що вказаним рішенням встановлено невиконання боржником грошового зобов`язання, то суд вважає доведеними належними доказами неналежне виконання ОСОБА_2 грошового зобов`язання, починаючи з 06 травня 2016 року. У зв`язку з невиконанням відповідачем вказаного вище судового рішення позивач звернувся до суду з даним позовом. Тобто спірні правовідносини в частині стягнення коштів за порушення грошового зобов`язання у розмірі 1 732 406,25 грн. стосуються наслідків невиконання судового рішення. Суд враховує, що у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тому суд приходить до висновку, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних за рішенням суду є сумою боргу, на які можуть нараховуватися 3% річних та інфляційних.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на наведене, приймаючи до уваги вимоги позивача, виходячи із принципу диспозитивності, закріпленого ст. 13 ЦПК України, про те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, надходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню.
Частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Тому до стягнення з відповідача підлягають витрати по сплаті судового збору відповідно до задоволеної частини позовних вимог, а саме 11 439,72 грн.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних в розмірі 257 582,72 грн. (двісті п`ятдесят сім тисяч п`ятсот вісімдесят дві грн. 72 коп.) та інфляційні втрати в розмірі 886 389,43 грн. (вісімсот вісімдесят шість тисяч триста вісімдесят дев`ять грн. 43 коп.).
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 11 439,72 грн. (одинадцять тисяч чотириста тридцять дев`ять грн. 72 коп.).
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , 1958 року народження, адреса: АДРЕСА_1 , рнкопп НОМЕР_1 .
Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 3
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Повний текст рішення виготовлений 04 травня 2026 року.

Суддя       Наталія ПІНКЕВИЧ