ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 травня 2026 року	справа № 380/23929/25	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Дрогобицька міська лікарня № 1» Дрогобицької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити дії, –
в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Дрогобицька міська лікарня № 1» Дрогобицької міської ради (далі – відповідач) із вимогами:
- визнати протиправним та скасувати рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Комунального некомерційного підприємства «Дрогобицька міська лікарня № 1» щодо відмови у визнанні ОСОБА_1 особою з інвалідністю;
- зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Дрогобицька міська лікарня № 1» в особі експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи передати для розгляду за належністю до Центру оцінювання функціонального стану особи матеріали справи ОСОБА_1 з урахуванням усіх наявних обставин для визнання його особою з інвалідністю, з урахуванням виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 4252576, консультативного висновку спеціаліста-травматолога від 14.10.2025, консультативного висновку невропатолога від 09.10.2025 та виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 686.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно не розглянув усі надані позивачем матеріали, порушив процедуру проведення медичного огляду та прийняв рішення про відмову у визнанні позивача особою з інвалідністю. Позивач зазначає, що не погоджується з рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 17.11.2025 з огляду на наявність недоліків у заповненні витягу з рішення та на те, що, на його думку, висновки відповідача суперечать пункту 7 Критеріїв встановлення інвалідності. Позивач вважає, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права і фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим звернувся до суду із цим позовом.
Ухвалою судді від 15.12.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами; відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечено. Відповідач зазначає, що експертна команда з оцінювання повсякденного функціонування особи не є суб`єктом владних повноважень у розумінні статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, її діяльність обмежується медичною оцінкою на підставі наданих документів та обстежень. Відповідач указує, що твердження позивача про нерозгляд усіх наданих матеріалів та порушення процедури є безпідставними і не підкріплені належними доказами, а оцінювання проведено відповідно до встановленого порядку на підставі наявних медичних документів. Окремо відповідач звертає увагу на те, що позивач не скористався позасудовим порядком оскарження рішення експертної команди шляхом звернення до Центру оцінювання функціонального стану особи, та просить визнати подання позовної заяви зловживанням процесуальними правами.
Вказав про те, що подання позовної заяви зловживанням процесуальними правами (пункт 3 частини другої статті 45 Кодексу адміністративного судочинства України), то суд зазначає таке. Реалізація особою права на звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів є конституційною гарантією (стаття 55 Конституції України) і сама по собі, навіть у разі необґрунтованості позовних вимог, не може кваліфікуватися як зловживання процесуальними правами. Невикористання позивачем позасудового порядку оскарження не позбавляє його права на судовий захист. Доказів того, що позивач діяв із метою, відмінною від захисту порушеного, на його думку, права, відповідачем не надано. З огляду на викладене доводи відповідача суд оцінює критично.
Розглянувши позовну заяву та відзив, дослідивши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є військовослужбовцем (сержантом), що підтверджується довідкою військово-лікарської комісії від 23.10.2025 № 2025-1023-1535-3254-0 та матеріалами справи.
Комунальним некомерційним підприємством «Дрогобицька міська поліклініка» Дрогобицької міської ради в особі лікуючого лікаря ОСОБА_2 сформовано направлення на оцінювання повсякденного функціонування особи № a5744a3e-515c-44e4-a6b7-02ec4aaf2f60 від 12.11.2025, метою якого визначено встановлення інвалідності, з основним діагнозом за НК 025:2021 M87.07 (ідіопатичний асептичний некроз кістки, ділянка гомілковостопного суглоба та стопи) та супутніми діагнозами.
17.11.2025 експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи, сформованою при відповідачі, за результатами оцінювання прийнято рішення № 64/25/2872/Р, оформлене витягом № 64/25/2872/В від 17.11.2025, яким встановлено легкий ступінь обмеження повсякденного функціонування особи, що не є підставою для встановлення інвалідності, та визначено 15 відсотків втрати професійної працездатності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із проходженням військової служби.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Вирішуючи спір, суд керується таким.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з оцінюванням повсякденного функціонування особи та прийняттям рішення про невстановлення позивачу інвалідності, тому до них застосовуються положення нормативно-правових актів у редакціях, чинних на момент виникнення цих правовідносин.
З 1 січня 2025 року в Україні запроваджено нову модель оцінювання стану здоров`я осіб, що замінила медико-соціальні експертні комісії (МСЕК). Постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2024 № 1338 «Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи» затверджено, зокрема, Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, Порядок проведення оцінювання повсякденного функціонування особи (далі – Порядок) та критерії встановлення інвалідності. Постанова Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи» втратила чинність на підставі зазначеної постанови.
Відповідно до пункту 8 Порядку оцінювання проводиться експертними командами з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Згідно з пунктом 31 Порядку під час розгляду справи члени експертної команди досліджують усі надані документи, а також відповідні медичні записи, що підтверджують стан здоров`я особи, щодо якої проводиться оцінювання, які містяться в електронній системі охорони здоров`я. Якщо наявної інформації недостатньо для прийняття рішення щодо оцінювання, експертна команда має право направити особу на додаткове медичне обстеження (пункт 32 Порядку).
Відповідно до пункту 8 критеріїв визнання особи особою з інвалідністю підставою для визнання особи особою з інвалідністю є одночасна наявність таких обов`язкових умов: стійкі порушення функцій організму; обмеження життєдіяльності (помірний, виражений або значний ступінь обмеження здатності до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності); необхідність вжиття заходів соціального захисту.
Надаючи оцінку доводам сторін, суд виходить із меж судового контролю за рішеннями експертних команд, визначених завданнями адміністративного судочинства.
Як слідує зі змісту позовної заяви, фактично доводи позивача зводяться до незгоди з прийнятим експертною командою рішенням щодо встановлення йому 15 відсотків втрати працездатності та невстановлення інвалідності, а також до тверджень про неврахування наданих ним медичних документів.
Суд зазначає, що визначення конкретного ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження життєдіяльності особи як критеріїв встановлення інвалідності потребує спеціальних знань у галузі медицини та належить до компетенції експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду у справах про оскарження рішень медико-соціальних експертних комісій, яка з огляду на тотожність правової природи спірних правовідносин підлягає застосуванню і до правовідносин щодо оскарження рішень експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи, суд при розгляді такого спору не може здійснювати власну оцінку обґрунтованості висновку експертної команди, оскільки суд не є спеціалізованою установою в медичній сфері, а тому оцінка підставності такого висновку виходить за межі судового розгляду в контексті застосування норм матеріального права. Суд вправі перевірити законність висновку експертної команди лише в межах дотримання процедури його прийняття на підставі вимог відповідного Порядку.
Визначення конкретного ступеня обмеження життєдіяльності, наявності чи відсутності підстав для встановлення інвалідності та відсотка втрати працездатності є дискреційними повноваженнями експертної команди, а тому суд не вправі втручатися у такі повноваження відповідача. Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта, що приймає рішення на підставі спеціальних знань, виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Наведений підхід узгоджується з висновками, висловленими Верховним Судом, зокрема у постанові від 12.07.2022 у справі № 200/11643/18-а, відповідно до яких при розгляді по суті спорів, у яких оспорюються рішення МСЕК, суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері, та має право перевіряти законність такого висновку лише з точки зору дотримання процедури його прийняття на підставі вимог законодавства щодо порядку, умов і критеріїв встановлення інвалідності.
Перевіряючи дотримання відповідачем процедури проведення оцінювання, суд встановив таке.
З матеріалів справи слідує, що позивач 17.11.2025 проходив оцінювання повсякденного функціонування особи у складі травматологічної експертної команди в очній формі, у закладі охорони здоров`я. Під час оцінювання було розглянуто попередньо надані лікуючим лікарем та позивачем відскановані медичні й діагностичні документи (виписки, рентгенологічні, МРТ, УЗД-обстеження, висновки лікарів), наявні в електронній системі, та проведено клінічний огляд особи. За результатами оцінювання експертною командою сформовано та підписано в електронній системі рішення, а також витяг із рішення, з яким позивача ознайомлено, що підтверджується його підписом на витягу від 17.11.2025.
Доводи позивача про те, що відповідач протиправно не розглянув усі надані ним матеріали, суд оцінює критично. Відповідно до пункту 13 Порядку відповідальність за повноту, достовірність та обґрунтованість направлення на оцінювання несе лікуючий лікар. Згідно з підпунктом 2 пункту 21 Порядку до електронного направлення додаються електронні копії оригіналів відповідних медичних документів. Позивач не надав належних і допустимих доказів того, що всі медичні документи, долучені ним до позовної заяви, у встановленому порядку подавалися до експертної команди та не були нею досліджені, як і доказів того, у чому конкретно полягало неврахування таких документів і яким чином воно вплинуло на правильність рішення.
Доводи позивача про порушення процедури проведення медичного огляду також не знайшли підтвердження. Позивач не зазначив, у чому саме полягало порушення процедури, не послався на конкретні положення Порядку, які, на його думку, були порушені, та не навів належних доказів на підтвердження своїх тверджень. Натомість матеріали справи свідчать, що оцінювання проведено в передбаченій формі, рішення прийнято за результатами клінічного огляду та дослідження наявних медичних документів і належним чином оформлено.
Щодо посилання позивача на недоліки заповнення витягу з рішення суд зазначає, що позивач не конкретизував, які саме недоліки мали місце, та не послався на норми права, яким, на його думку, не відповідає витяг. Відповідно до пункту 53 Порядку витяг із рішення формується в електронній системі охорони здоров`я та надсилається особі. Доказів недотримання відповідачем вимог щодо формування чи надсилання витягу позивачем не надано.
Таким чином, дослідивши матеріали справи в межах, визначених завданнями адміністративного судочинства, суд не встановив порушень відповідачем установленої процедури проведення оцінювання повсякденного функціонування особи та прийняття за його результатами рішення. 
Щодо правильності та обґрунтованості самого медичного висновку щодо ступеня обмеження життєдіяльності й відсутності підстав для встановлення інвалідності, то надання такої оцінки виходить за межі повноважень суду з наведених вище підстав.
Суд також звертає увагу на те, що позивач не вичерпав передбачений законодавством позасудовий порядок оскарження рішення експертної команди. Відповідно до пунктів 57– 59 Порядку рішення експертних команд щодо результатів оцінювання можуть бути оскаржені скаржником (його уповноваженим представником) у порядку адміністративного оскарження шляхом подання скарги у паперовій формі до Центру оцінювання функціонального стану особи або в електронній формі через електронну систему. Розгляд скарг здійснюється експертними командами Центру оцінювання функціонального стану особи, який перевіряє обґрунтованість рішень, прийнятих під час оцінювання та встановлення інвалідності, розглядає медичні документи, проводить оцінювання та за його результатами приймає рішення про підтвердження, скасування оскарженого рішення або формування нового рішення (пункти 52, 68 Порядку). Саме цей механізм передбачає перевірку медичної обґрунтованості рішення спеціалізованим органом, що володіє необхідними знаннями, на відміну від суду.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Позивач, усупереч наведеним вимогам, не довів обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, зокрема факту порушення відповідачем процедури проведення оцінювання та нерозгляду наданих ним медичних документів.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо. Дослідивши оскаржуване рішення за цими критеріями в межах своїх повноважень, суд не встановив підстав вважати його протиправним.
За викладених обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті спору не спростовують. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України») та усталеною позицією Верховного Суду, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітися як вимога детально відповідати на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Частиною першою статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За змістом статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов переконання про наявність підстав для відмови у задоволенні позову повністю.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 2, 9, 72– 77, 90, 139, 241– 246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.