ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 904/3425/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,
секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,
за участю представників:
позивача - не з`явилися,
відповідача-1 - Зайця П. Л. (адвокат),
відповідача-2 - не з`явилися,
прокуратури - Одуденко А. В. (за посвідченням),
розглянув касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Алеф-Капітал" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.01.2026 у справі
за позовом керівника Слобожанської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - Дніпропетровської обласної військової адміністрації
до: 1) Приватного акціонерного товариства "Алеф-Капітал", 
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрополюс-Дніпро",
про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні пам`яткою археології.
Короткий зміст і підстави позовних вимог
1. 26.06.2025 керівник Слобожанської окружної прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - Дніпропетровської обласної військової адміністрації (далі - Дніпропетровська ОВА, позивач) звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства "Алеф-Капітал" (далі - ПрАТ "Алеф-Капітал", Товариство, відповідач-1) і Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрополюс-Дніпро" (далі - ТОВ "Агрополюс-Дніпро", відповідач-2) про: 
1) усунення перешкод власнику - Дніпропетровській ОВА у користуванні та розпорядженні частиною пам`ятки археології - курганним могильником, охоронний № 6062, та земельною ділянкою, на якій ця пам`ятка розташована, шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 3,33 га, кадастровий номер 1221411000:01:035:0025 (далі - спірна земельна ділянка), за ПрАТ "Алеф-Капітал"; 
2) усунення перешкод власнику - Дніпропетровській ОВА у користуванні та розпорядженні частиною пам`ятки археології - курганним могильником, охоронний № 6062, та земельною ділянкою, на якій ця пам`ятка розташована, шляхом визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 01.02.2019, укладеного між відповідачами;
3) усунення перешкод власнику - Дніпропетровській ОВА у користуванні та розпорядженні частиною пам`ятки археології - курганним могильником, охоронний № 6062, та земельною ділянкою, на якій ця пам`ятка розташована, шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди спірної земельної ділянки за ТОВ "Агрополюс-Дніпро";
4) зобов`язання відповідачів повернути у власність держави в особі Дніпропетровської ОВА частину пам`ятки археології - 2 кургани: охоронний № 6062-1 (координати центру кургану - Х378513,090 Y272724,317) із земельною ділянкою площею 0,1257 га; охоронний № 6062-2 (координати центру кургану - Х379413,958 Y272691,496) із земельною ділянкою площею 0,1662 га (далі - спірні пам`ятки археології, спірне майно), у межах спірної земельної ділянки на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області;
5) скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації спірної земельної ділянки, розташованої на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, посилаючись на положення статей 179, 181, 187, 203, 215, 317, 319, 321, 326, 328, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 19, 53, 54, 84, 96, 150, 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 1, 2, 17, 34 та пункту 3 Прикінцевих положень Закону України "Про охорону культурної спадщини", статей 15, 16, 24, 25 Закону України "Про Державний земельний кадастр", статей 2, 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
2. Позовна заява обґрунтовується тим, що: 
1) на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від 29.11.2002 № 690-р Солодовнику В. В. видано державний акт на право власності на землю (пай 170) загальною площею 3,330 га на території Підгородненської міської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а надалі за договором купівлі-продажу від 03.01.2007 спірну земельну ділянку було продано на користь ПрАТ "Алеф-Капітал", проте, як з`ясувалося за результатами складеного у червні 2025 року інженером-землевпорядником технічного звіту з топографо-геодезичних робіт, на спірній земельній ділянці розташовані курган № 6062-1 із охоронною зоною радіусом 20 м площею 0,1257 га та курган № 6062-2 із охоронною зоною радіусом 23 м площею 0,1662 га, тоді як згідно з листом Підгородненської міської ради від 22.05.2025 № 1453 зазначені кургани разом із курганом із охоронним номером 6062-3 входять до складу пам`ятки археології місцевого значення - курганного могильника і взяті на державний облік рішенням Дніпропетровського облвиконкому від 16.04.1987 № 180; 
2) землі загальною площею 0,2919 га під спірними курганами належать до особливо цінних земель історико-культурного призначення, про що ПрАТ "Алеф-Капітал" було достовірно відомо, та не можуть перебувати у приватній власності, позаяк їх власником може бути виключно держава у силу прямих вказівок закону. Водночас згідно з відомостями Державного земельного кадастру площу цих курганів разом із охоронною зоною не вилучено з площі спірної земельної ділянки, яка належить Товариству на праві приватної власності;
3) зважаючи на те, що спірна земельна ділянка у силу свого статусу, якого вона не була позбавлена у встановленому законом порядку, взагалі не може перебувати у приватній власності, то перехід права власності на неї з порушенням положень закону треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовні вимоги про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу триваючого порушення прав законного володільця земельної ділянки.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
3. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2025 (суддя Колісник І. І.) відкрито провадження у справі № 904/3425/25 та призначено підготовче засідання на 22.07.2025.
4. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.07.2025 (суддя Колісник І. І.), постановленою на підставі частини 11 статті 176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), заяву ПрАТ "Алеф-Капітал" про залишення позову без руху задоволено. Позовну заяву Прокурора залишено без руху та запропоновано йому протягом 5-ти календарних днів із дня вручення ухвали суду усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду доказів щодо: внесення на депозитний рахунок Господарського суду Дніпропетровської області грошових коштів у розмірі вартості (за експертно-грошовою оцінкою, чинною на дату подання позову) земельної ділянки площею 0,1257 га, на якій наявна пам`ятка археології - курган (охоронний № 6062-1; координати центру кургану Х378513,090 Y272724,317), та земельної ділянки площею 0,1662 га, на якій наявна пам`ятка археології - курган (охоронний № 6062-2; координати центру кургану Х379413,958 Y272691,496), у межах спірної земельної ділянки території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області; експертно-грошової оцінки зазначених земельних ділянок. 
Ухвала аргументована тим, що, ураховуючи положення статей 388, 391 ЦК України (у редакції Закону України від 12.03.2025 № 4292-IX "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" (далі - Закон України № 4292-IX), який набрав чинності з 09.04.2025) та статей 164, 174, 176 ГПК України (у редакції, чинній з 09.04.2025), витребування двох земельних ділянок загальною площею 0,2919 га під спірними пам`ятками археології, розташованими у межах спірної земельної ділянки, потребує внесення на депозитний рахунок Господарського суду Дніпропетровської області грошових коштів у розмірі вартості вказаних земельних ділянок за експертно-грошовою оцінкою, чинною на дату подання позову, проте всупереч вимогам частини 6 статті 164 цього Кодексу Прокурор не надав доказів щодо внесення на депозитний рахунок відповідної суми.
5. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 01.09.2025 (суддя Колісник І. І.), постановленою на підставі частини 13 статті 176 ГПК України, позов Прокурора залишено без розгляду з огляду на неусунення позивачем недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом в ухвалі від 22.07.2025.
6. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 26.01.2026 (головуючий - Чус О. В., Іванов О. Г., Мороз В. Ф.) ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 01.09.2025 скасовано та справу № 904/3425/25 направлено до Господарського суду Дніпропетровської області для продовження розгляду.
7. Постанова мотивована посиланням на положення статей 388, 391 ЦК України (у редакції, чинній із 09.04.2025) та статей 164, 174, 176, 236, 269 ГПК України (у редакції, чинній із 09.04.2025), із урахуванням яких апеляційний суд дійшов висновку про помилковість застосування судом першої інстанції до позову Прокурора, який є негаторним, а не віндикаційним (про витребування нерухомого майна), норми частини 6 статті 164 ГПК України щодо зобов`язання позивача надати докази на підтвердження внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оскільки: 
1) за змістом частини 2 статті 391 ЦК України (у редакції, чинній із 09.04.2025) негаторний позов не застосовується до випадків, якщо органом державної влади або місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії щодо відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна стала фізична особа та/або юридична особа приватної власності. Отже, захист права власності на нерухоме майно, яке було відчужене органом державної влади або місцевого самоврядування на користь суб`єкта права приватної власності, здійснюється шляхом витребування такого майна (схожу правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 11.11.2025 у справі № 918/265/25, від 25.11.2025 у справі № 916/1282/25);
2) у цій справі предметом позову Прокурора є вимога до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження частиною пам`ятки археології, яка є державним майном. Звертаючись до суду з цим позовом, Прокурор посилався на положення статті 391 ЦК України та зазначав, що, спірне нерухоме майно є пам`яткою археології місцевого значення, а тому не може перебувати у приватній власності у силу закону (статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини");
3) у цьому випадку Прокурор, який діє в інтересах держави в особі Дніпропетровської ОВА, наполягає на продовженні розгляду саме негаторного позову, посилаючись при цьому на неможливість застосування положень частини 2 статті 388 ЦК України (у редакції, чинній із 09.04.2025), оскільки, за твердженням Прокурора, дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави належало до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації; 
4) із матеріалів справи не вбачається вчинення Прокурором будь-яких процесуальних дій, спрямованих на зміну предмета позову (з негаторного (про усунення перешкод державі у користуванні та розпорядженні майном шляхом його повернення державі) на віндикаційний (про витребування спірного майна з володіння відповідачів));
5) суд першої інстанції може надавати правову оцінку належності чи ефективності способу захисту прав позивача у спірних правовідносинах лише під час розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
8. Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, ПрАТ "Алеф-Капітал" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить зазначену постанову скасувати, а ухвалу місцевого господарського суду від 01.09.2025 залишити без змін. 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційна скаргу
9. На обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування та порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, наголошуючи на тому, що: 
1) апеляційний суд не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду щодо розмежування негаторного та віндикаційного позовів як способів захисту права позивача (власника) на нерухоме майно (у тому числі земельні ділянки), викладених у постановах від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 71, 72), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 38), від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19, від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 (пункти 56, 57); 
2) оскільки земельна ділянка перебуває у власності ПрАТ "Алеф-Капітал" та право власності на неї була зареєстровано за першим власником ( ОСОБА_1 ) на підставі рішення органу місцевого самоврядування, то в такому випадку захист прав держави можливий лише шляхом подання прокуратурою віндикаційного позову - про витребування майна, а не шляхом подання негаторного позову.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
10. Прокурор, Дніпропетровська ОВА та ТОВ "Агрополюс-Дніпро" не скористалися правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
Розгляд справи Верховним Судом 
11. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.03.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПрАТ "Алеф-Капітал" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.01.2026 у справі № 904/3425/25 та постановлено здійснити розгляд цієї справи у порядку письмового провадження. 
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.04.2026 постановлено здійснити розгляд справи № 904/3425/25 із повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні 28.04.2026.
Позиція Верховного Суду
12. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
13. Предметом апеляційного оскарження була ухвала місцевого господарського суду, якою залишено без розгляду позовну заяву Прокурора з підстав невиконання ним вимог частини 6 статті 164 ГПК України (у редакції, чинній із 09.04.2025), а саме внаслідок ненадання позивачем документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок Господарського суду Дніпропетровської області грошових коштів у розмірі вартості двох земельних ділянок загальною площею 0,2919 га, на яких розташовані спірні пам`ятки археології.
14. В основу оскаржуваної постанови покладено висновок апеляційного суду про помилковість залишення судом першої інстанції позову Прокурора без розгляду в зв`язку із тим, що:
1) у цій справі предметом позову Прокурора є вимога до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження частиною пам`ятки археології, яка є державним майном. Звертаючись до суду із цим позовом, Прокурор посилався на положення статті 391 ЦК України та зазначав, що спірне нерухоме майно є пам`яткою археології місцевого значення, а тому не може перебувати у приватній власності у силу закону (стаття 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини");
2) із матеріалів справи не вбачається вчинення Прокурором будь-яких процесуальних дій, спрямованих на зміну предмета позову (з негаторного (про усунення перешкод державі у користуванні та розпорядженні майном шляхом його повернення державі) на віндикаційний (про витребування спірного майна з володіння відповідачів));
3) суд першої інстанції може надавати правову оцінку належності чи ефективності способу захисту прав позивача у спірних правовідносинах лише під час розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.
15. Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
16. 09.04.2025 набрав чинності Закон України № 4292-IX, згідно з абзацом 1 пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" якого внесено доповнення, зокрема до ГПК України: 
- статтю 164 доповнено частиною 6 такого змісту: "6. У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви";
- частину 2 статті 174 доповнено абзацом 3 такого змісту: "Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму".
Отже, вимога до органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора, передбачена частиною 6 статті 164, частиною 2 статті 174 ГПК України, щодо надання документів, які підтверджують внесення на депозитний рахунок господарського суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, яке є предметом спору, є гарантією забезпечення прав і інтересів добросовісного набувача нерухомого майна у разі задоволення судом позовних вимог органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна, яке є предметом спору.
17. Зі змісту позовної заяви Прокурора вбачається, що цей позов не є віндикаційним (про витребування нерухомого майна), тому помилковим є застосування судом першої інстанції до таких позовних вимог положень частини 6 статті 164 ГПК України (у редакції, чинній із 09.04.2025), а саме щодо зобов`язання надання доказів на підтвердження внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна.
18. Колегія суддів зазначає, що позов про витребування майна (віндикаційний позов) - це вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності індивідуально визначеного майна, до особи, яка ним заволоділа, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.
19. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України (такі висновки викладено в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15).
20. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод (такі висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17).
21. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.
Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову - відсутність між позивачем та відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів захисту. 
Аналогічні висновки викладено в постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.05.2025 у справі № 918/938/23.
22. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 391 ЦК України у редакції, чинній на момент звернення Прокурора із цим позовом - 26.06.2025).
За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані з позбавленням володіння (схожий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
23. Відповідно до частини 2 статті 391 ЦК України (у редакції Закону України № 4292-IX, який набрав чинності з 09.04.2025) якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.
24. Відтак, за змістом частини 2 статті 391 ЦК України (в редакції, чинній із 09.04.2025) негаторний позов не застосовується до випадків, якщо органом державної влади або місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії щодо відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна стала фізична особа та/або юридична особа приватної власності. Отже, захист права власності на нерухоме майно, яке було відчужене органом державної влади або місцевого самоврядування на користь суб`єкта права приватної власності, здійснюється шляхом витребування такого майна (аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.11.2025 у справі № 918/265/25, від 25.11.2025 у справі № 916/1282/25).
25. У цій справі предметом позову Прокурора є вимога до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження частиною пам`ятки археології, яка є державним майном. Звертаючись до суду із цим позовом, Прокурор, посилаючись на положення статті 391 ЦК України, зазначав, що спірне нерухоме майно (курганний могильник) належить до пам`яток археології місцевого значення, що є виключно державною власністю, а тому не може перебувати у приватній власності у силу прямих вказівок закону, а саме імперативних положень частини 2 статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (у редакції, чинній на час первісного вибуття з володіння держави) та пункту "г" частини 4 статті 84 ЗК України.
Апеляційний суд наголошує на тому, що в цьому випадку Прокурор, який діє в інтересах держави в особі відповідного органу (Дніпропетровської ОВА), наполягає на розгляді саме негаторного позову, посилаючись при цьому на неможливість застосування положень частини 2 статті 388 ЦК України, оскільки, за твердженням Прокурора, дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави належало до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації, однак дослідження/встановлення таких обставин, належність обґрунтування (у тому числі правового) суд має виконати у процесі розгляду справи по суті. 
Отже, саме позовній вимозі про усунення перешкод шляхом зобов`язання відповідачів повернути державі земельні ділянки площею 0,2919 га, на яких розташовані спірні пам`ятки археології, суд має надати оцінку під час розгляду справи. При цьому суд не наділений повноваженнями визначати спосіб захисту порушеного права або його правове регулювання на стадії відкриття провадження, оскільки саме позивач наділений правом на звернення та обов`язком визначення способу захисту.
Схожі за змістом висновки, які викладено у пунктах 34, 35, 39, 40 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.02.2026 у справі № 910/4258/25, колегія суддів вважає за необхідне врахувати на підставі частини 4 статті 300 ГПК України шляхом виходу за межі доводів касаційної скарги, оскільки зазначену постанову ухвалено Верховним Судом після подання касаційної скарги в цій справі (18.02.2026).
26. Колегія суддів також звертає увагу на те, що покладені в основу оскаржуваної постанови висновки апеляційного суду узгоджуються з пунктами 161, 319- 322 постанови від 04.03.2026 у справі № 922/264/24 (предмет позову - усунення перешкод у користуванні і розпорядженні землями історико-культурного призначення), у яких сформульовано висновки, які наразі є останньою правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в подібних правовідносинах:
"161. Тобто заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим. Розташування таких земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця. Відтак зайняття земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.
319. Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов.
320. Як слідує з визначення поняття "об`єкт культурної спадщини", для таких об`єктів характерними ознаками є цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і збереження своєї автентичності. Зазначене вирізняє, зокрема, нерухомі об`єкти культурної спадщини з-поміж іншого нерухомого майна. Такі об`єкти потребують особливої правової охорони.
321. Отже, як у разі включення певного об`єкта до переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини, так і у випадку його включення до переліку пам`яток місцевого, загальнодержавного значення тощо, особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що нерухоме майно, яке вона має намір набути у приватну власність, є нерухомим об`єктом культурної спадщини.
322. Ефективним способом захисту прав держави на земельну ділянку історико-культурного призначення, на якій розташована пам`ятка археології, є негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки".
27. Наведеним повністю спростовується твердження скаржника про те, що оскільки земельна ділянка перебуває у власності ПрАТ "Алеф-Капітал" та право власності на неї було зареєстровано за першим власником ( ОСОБА_1 ) на підставі рішення органу місцевого самоврядування, то в такому випадку захист прав держави можливий лише шляхом подання прокуратурою віндикаційного позову - про витребування майна, а не шляхом подання негаторного позову.
28. Диспозитивність - один із базових принципів судочинства, керуючись яким позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (аналогічний висновок викладено в пункті 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
29. Касаційна інстанція звертає увагу на те, що попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу (такий правовий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 05.06.2019 у справі № 909/452/18, від 26.01.2021 у справі № 923/722/19, від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22, від 07.11.2023 у справі № 909/869/22).
30. Водночас апеляційним судом ураховано, що з матеріалів справи не вбачається та судами не встановлено вчинення Прокурором чи позивачем будь-яких процесуальних дій, спрямованих на зміну предмета позову (із негаторного (про усунення перешкод державі у користуванні та розпорядженні майном шляхом його повернення державі) на віндикаційний позов (про витребування спірного майна з володіння Товариства), як наслідок, наявна перекваліфікація судом першої інстанції заявленого Прокурором негаторного позову на віндикаційний позов вочевидь не відповідає вимогам статті 46 ГПК України та принципу диспозитивності господарського судочинства, закріпленому статтею 14 цього Кодексу.
31. У постанові від 22.02.2024 у справі № 990/150/23 Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що суд не наділений повноваженнями визначати спосіб захисту порушеного права на стадії відкриття провадження, оскільки саме позивач наділений правом на звернення та обов`язком визначення способу захисту.
До схожого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.09.2024 у справі № 990/220/24, зазначивши про те, що суд не наділений повноваженнями при вирішенні питання про відкриття провадження у справі давати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права, належності, допустимості та достатності доказів, на які посилається позивач у позовній заяві, визначати належних учасників справи.
32. З огляду на викладене колегія суддів наголошує, що вирішення питання щодо правильного обрання позивачем способу захисту порушеного права, як і встановлення обґрунтованості позовних вимог, здійснюється судом не на стадії відкриття провадження у справі, а виключно за наслідками її розгляду по суті на підставі повної та всебічної оцінки доказів.
На етапі вирішення питання про відкриття провадження суд позбавлений процесуальної можливості досліджувати доказові матеріали та надавати правову оцінку обставинам володіння майном. Тому суд не може передчасно застосовувати наслідки, передбачені законом виключно для випадків витребування майна від добросовісного набувача, а саме вимагати обов`язкового внесення коштів на депозитний рахунок суду згідно з частиною 6 статті 164 ГПК України (у редакції, чинній із 09.04.2025) до початку розгляду справи по суті, тим більше у випадку, коли Прокурор у позовній заяві прямо обґрунтовує свої вимоги з посиланням виключно на статтю 391 ЦК України.
Аналогічні висновки, які викладено у пунктах 50, 51 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.02.2026 у справі № 910/4258/25, колегія суддів вважає за необхідне врахувати на підставі частини 4 статті 300 ГПК України шляхом виходу за межі доводів касаційної скарги, оскільки зазначену постанову ухвалено Верховним Судом після подання касаційної скарги в цій справі (18.02.2026).
33. Із наведених вище мотивів колегія суддів не бере до уваги як передчасні доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо розмежування негаторного та віндикаційного позовів як способів захисту права позивача (власника) на нерухоме майно (у тому числі земельні ділянки), викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 71, 72), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 38), від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19, від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 (пункти 56, 57), оскільки питання щодо врахування/неврахування зазначеного правового висновку має вирішуватися судом апеляційної чи касаційної інстанцій під час перегляду рішення суду першої інстанції, ухваленого по суті заявлених позовних вимог, а не на стадії підготовчого провадження в справі.
34. Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення позову Прокурора без розгляду, тоді як суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для скасування ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 01.09.2025 та направлення справи до цього ж господарського суду для продовження розгляду.
35. За таких обставин немає підстав для задоволення касаційної скарги, а тому оскаржувана постанова підлягає залишенню без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
36. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
37. Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
38. Згідно з частиною 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
39. Ураховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені скаржником, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, оскільки не спростовують висновку суду апеляційної інстанції про необхідність продовження розгляду справи судом першої інстанції, тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, оскільки, на відміну від місцевого господарського суду, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для залишення позову Прокурора без розгляду.
Розподіл судових витрат
40. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Алеф-Капітал" залишити без задоволення.
Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.01.2026 у справі № 904/3425/25 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай