ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 травня 2026 року 
м. Київ 

справа № 645/5938/20 
провадження № 61-15483св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, 
треті особи: державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скульська Тетяна Анатоліївна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 01 травня 2025 року у складі судді Гольник Л. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року у складі колегії суддів Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І., Чумак О. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скульська Тетяна Анатоліївна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги, скасування рішення державного реєстратора та скасування запису про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» (далі - ПАТ «Банк «Таврика»), Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» (далі - ТОВ «АНСУ»), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у якому просив: 
- визнати недійсним договір № 62/07-ВФЛ про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за кредитним договором, укладений 04 жовтня 2017 року між ПАТ «Банк «Таврика», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Караченцев А. Ю., та ТОВ «АНСУ»; 
- визнати недійсним договір про відступлення прав за договором іпотеки, укладений 04 жовтня 2017 року між ПАТ «Банк «Таврика», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Караченцев А. Ю., та ТОВ «АНСУ»; 
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульської Т. А. від 04 жовтня 2017 року № 37398669 про державну реєстрацію зміни іпотекодержателя щодо квартири АДРЕСА_1 з ПАТ «Банк «Таврика» на ТОВ «АНСУ»; 
- скасувати запис, внесений 04 жовтня 2017 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т. А. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого ТОВ «АНСУ» є іпотекодержателем зазначеної квартири. 

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 18 грудня 2007 року між ПАТ «Банк «Таврика» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 62/07-ВФЛ, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 50 000,00 дол. США строком до 18 грудня 2012 року. 

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18 грудня 2007 року між ПАТ «Банк «Таврика» та ОСОБА_2 укладено договір, предметом якого є належна іпотекодавцю на праві власності квартира АДРЕСА_1 . 

Київський районний суд міста Харкова рішенням від 12 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року, у справі № 640/21878/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Таврика»: припинив зобов`язання ОСОБА_2 перед ПАТ «Банк «Таврика» за кредитним договором від 18 грудня 2007 року № 62/07-ВФЛ з 12 листопада 2013 року у зв`язку з поєднанням боржника і кредитора в одній особі; визнав відсутнім у ПАТ «Банк «Таврика» право на стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за зазначеним кредитним договором; визнав припиненим з 12 листопада 2013 року договір іпотеки від 18 грудня 2007 року, укладений між ПАТ «Банк «Таврика» та ОСОБА_2 ; визнав відсутнім у АТ «Банк «Таврика» право на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 . 

21 травня 2014 року між ОСОБА_2 як продавцем та позивачем як покупцем укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу зазначеної квартири. 

Верховний Суд України постановою від 16 вересня 2015 року скасував ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року, а справу передав на новий розгляд до суду касаційної інстанції. 

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 червня 2016 року у справі № 640/21878/13-ц касаційну скаргу ПАТ «Банк «Таврика» задовольнив частково. Рішення Київського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2014 року скасував, а справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Надалі Київський районний суд міста Харкова ухвалою від 15 грудня 2016 року у справі № 640/21878/13-ц позовну заяву ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Таврика» про припинення іпотеки залишив без розгляду. 

Крім того, Фрунзенський районний суд міста Харкова рішенням від 13 листопада 2018 року у справі № 645/3592/16-ц у задоволенні позову ПАТ «Банк «Таврика» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 21 травня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відмовив повністю. 

Разом із тим, 04 жовтня 2017 року ПАТ «Банк «Таврика», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку Караченцев А. Ю., та ТОВ «АНСУ» уклали договір № 62/07-ВФЛ про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги за кредитним договором, укладеним 18 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_2 . 

Цього ж дня, 04 жовтня 2017 року, між зазначеними сторонами укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки, відповідно до якого банк як первісний іпотекодержатель відступив ТОВ «АНСУ» право вимоги за договором іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . 

На підставі зазначеного договору державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скульська Т. А. прийняла рішення від 04 жовтня 2017 року № 37398669 про державну реєстрацію іпотеки на зазначену квартиру за ТОВ «АНСУ». 

Позивач вважає, що зазначені договори відступлення права вимоги та рішення державного реєстратора безпосередньо стосуються належної йому квартири та створюють підстави для звернення на неї стягнення ТОВ «АНСУ», що порушує право власності позивача, який є добросовісним набувачем. 

Крім того, позивач зазначав, що договори про відступлення права вимоги від 04 жовтня 2017 року, укладені між ПАТ «Банк «Таврика» та ТОВ «АНСУ», не відповідають вимогам чинного законодавства та є недійсними, а тому не можуть спричиняти відповідних юридичних наслідків і бути підставою для державної реєстрації іпотеки на зазначену квартиру. 

Позивач вказував, що заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ «Банк «Таврика» становила 62 545,71 дол. США, що встановлено рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 18 липня 2011 року. Саме на таку суму банк мав право відступити право вимоги новому кредитору. 

Водночас ПАТ «Банк «Таврика» відступило ТОВ «АНСУ» право вимоги на суму 67 167,07 дол. США, що, на думку позивача, свідчить про невідповідність вимоги дійсному розміру заборгованості та є підставою для визнання договору відступлення права вимоги недійсним відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 

Надалі позивач подав до суду уточнену позовну заяву, у якій також посилався на порушення статті 227 ЦК України, зазначаючи, що ТОВ «АНСУ» не є банківською установою, не має генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій та не має банківського валютного рахунку, що унеможливлює належне виконання зобов`язання за валютним кредитом. 

Крім того, у договорі про відступлення права вимоги позивач взагалі не згадується, а конкретний розмір вимоги визначений неналежним чином, оскільки сторони договору не надали первинних платіжних або бухгалтерських документів, які б підтверджували її розмір. 

З огляду на викладене позивач вважав, що договір про відступлення права вимоги за кредитним договором є недійсним з підстав порушення статей 514, 517, 638 ЦК України, а оскільки недійсний договір не створює юридичних наслідків, іпотека може забезпечувати лише дійсне зобов`язання, у зв`язку з чим просив суд задовольнити позовні вимоги. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Фрунзенський районний суд міста Харкова ухвалою від 16 квітня 2021 року закрив провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Банк «Таврика» з підстав припинення цього банку як юридичної особи у результаті ліквідації без правонаступництва відповідно до рішення державного реєстратора від 28 листопада 2018 року. 

Фрунзенський районний суд міста Харкова ухвалою від 09 лютого 2022 року закрив підготовче провадження у справі. 

Верховний Суд розпорядженням від 08 березня 2022 року № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінив територіальну підсудність справ Фрунзенського районного суду міста Харкова на Октябрський районний суд міста Полтави. 

Октябрський районний суд міста Полтави ухвалою від 22 березня 2023 року прийняв справу № 645/5938/20 до свого провадження. 

25 квітня 2025 року набув чинності Закон України № 4273-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів», у зв`язку з чим Октябрський районний суд міста Полтави офіційно змінив найменування на Шевченківський районний суд міста Полтави. 

Шевченківський районний суд міста Полтави рішенням від 01 травня 2025 року у задоволенні позову відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач оспорює договір про відступлення права вимоги за кредитним договором, укладений 04 жовтня 2017 року за результатами проведення електронного аукціону між ПАТ «Банк «Таврика» як первісним кредитором за кредитним договором від 04 жовтня 2007 року № 62/07-ВФЛ та ТОВ «АНСУ». 

На момент укладення спірного договору купівлі-продажу майнових прав ПАТ «Банк «Таврика» перебував у процедурі ліквідації, у зв`язку з чим реалізація його активів здійснювалася на електронних торгах шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язань відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 

Предметом спірного договору є відступлення прав вимоги за плату (купівля-продаж). Метою укладення такого договору було отримання банком грошових коштів для здійснення розрахунків із кредиторами у процедурі ліквідації. 

Суд установив, що відповідно до платіжного доручення від 31 серпня 2017 року № 152 ТОВ «АНСУ» сплатило ПАТ «Банк «Таврика» грошові кошти у сумі 81 214,00 грн з призначенням платежу - оплата за відступлене право вимоги за кредитним договором № 62/07-ВФЛ згідно з протоколом електронного аукціону від 17 серпня 2017 року № UA-EA-2017-08-04-000065-b. 

У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що твердження позивача про недостовірність зазначеного платіжного доручення є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами, а тому не заслуговують на увагу. 

Доводи позивача про те, що ТОВ «АНСУ» не може бути набувачем права вимоги, оскільки не отримувало індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій, суд також визнав безпідставними. При цьому суд зазначив, що за договором відступлення передається право вимоги за зобов`язанням, а не валютні цінності як такі, у зв`язку з чим отримання відповідної ліцензії не є необхідним. 

Крім того, суд указав, що незгода боржника із розміром заборгованості або окремими складовими такої заборгованості не є підставою для визнання недійсним договору відступлення права вимоги. Питання щодо фактичного виконання або невиконання зобов`язань за кредитним договором підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості, а не у справі про визнання недійсним договору відступлення права вимоги. 

Сам собою факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити заборгованість саме в тому розмірі, який зазначено в договорі відступлення, оскільки боржник має право висловлювати свої заперечення щодо вимог нового кредитора та доводити їх необґрунтованість. 

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що укладенням договору купівлі-продажу права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки порушено його право власності, оскільки звернення стягнення на квартиру як на предмет іпотеки порушує його права як добросовісного набувача. 

Водночас суд першої інстанції установив, що рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 13 листопада 2018 року у справі № 645/3592/16-ц, яке набрало законної сили, зазначено, що з огляду на те, що до ОСОБА_1 перейшло право власності на квартиру, яка є предметом іпотеки, на нього поширюється статус іпотекодавця за іпотечним договором, а наявне обтяження зберігається. 

Суд першої інстанції також зазначив, що особа, яка звертається до суду з вимогою про визнання недійсним правочину, стороною якого вона не є, повинна довести, яким саме чином оспорюваний правочин порушує її права або охоронювані законом інтереси. 

Оскільки позивач не довів факту порушення його прав або законних інтересів укладенням спірних договорів, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. 

Полтавський апеляційний суд постановою від 28 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 01 травня 2025 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що у справі № 645/4060/19 за позовом ТОВ «АНСУ» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном Фрунзенський районний суд міста Харкова рішенням від 16 червня 2021 року у задоволенні позову відмовив. 

Разом із тим, Полтавський апеляційний суд постановою від 05 грудня 2023 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 24 червня 2024 року, апеляційну скаргу ТОВ «АНСУ» задовольнив частково. Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 16 червня 2021 року скасував і ухвалив нове судове рішення, яким позов задовольнив частково. Виселив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 , а в іншій частині позову відмовив. Водночас виконання зазначеної постанови в частині виселення відповідачів зупинено на період дії в Україні воєнного стану та протягом тридцятиденного строку після його припинення або скасування. 

При цьому, судовими рішеннями у справі № 645/4060/19 встановлено факт недобросовісної поведінки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , а також збереження обтяження цього майна іпотекою внаслідок скасування судового рішення про припинення іпотеки. 

Крім того, відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки до іншої особи на набувача такого майна поширюється статус іпотекодавця за іпотечним договором. 

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної квартири, яка є предметом іпотеки. 

Апеляційний суд також зазначив, що предметом оскарження у цій справі є договори про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, тоді як позивач має статус іпотекодавця за іпотечним договором, предметом якого є зазначена квартира. 

При цьому добросовісність набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру вже була спростована у судовому порядку, зобов`язання за кредитним договором на цей час не виконані, а позивач не надав належних і допустимих доказів того, що оспорювані договори про відступлення права вимоги порушують його права як іпотекодавця. 

Фактично доводи позивача зводяться до незгоди з укладенням та змістом договорів про відступлення права вимоги, що саме собою не свідчить про порушення його прав чи законних інтересів. 

За таких обставин апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів порушення його прав або законних інтересів оспорюваними договорами, а тому підстав для задоволення позову немає. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У грудні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 01 травня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 та у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 595/524/18, від 03 серпня 2022 року у справі № 160/5671/21, від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено обґрунтований відвід (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 2 частини першої статті 411 ЦПК України). Також суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази та встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивував тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки його доводам щодо недійсності оспорюваних договорів. 

Заявник зазначає, що він є добросовісним набувачем житлового приміщення, а тому укладення ПАТ «Банк «Таврика» та ТОВ «АНСУ» правочинів без урахування цієї юридично значущої обставини свідчить про їх незаконність та, відповідно, недійсність. 

Після набрання законної сили рішенням Київського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2014 року у справі № 640/21878/13-ц було здійснено державну реєстрацію припинення іпотеки щодо квартири АДРЕСА_1 . 

Надалі, 21 травня 2014 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу зазначеної квартири, за яким ОСОБА_2 продала квартиру за 540 000,00 грн, а ОСОБА_1 набув право власності на це нерухоме майно. 

На думку заявника, він правомірно та обґрунтовано набув право власності на зазначене житлове приміщення і, відповідно, статус добросовісного набувача, який до цього часу ніким не був поставлений під сумнів. 

При цьому рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 13 листопада 2018 року у справі № 645/3592/16-ц у задоволенні позову ПАТ «Банк «Таврика» та його правонаступника - ТОВ «АНСУ» про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу спірної квартири відмовлено, у зв`язку з чим зазначений правочин є чинним і дійсним. 

Заявник також зазначає, що ні ПАТ «Банк «Таврика», ні його правонаступник ТОВ «АНСУ» не були і не можуть бути власниками спірної квартири, оскільки вони виступали лише іпотекодержателями, але не власниками майна. 

Посилаючись на положення частини першої статті 388 ЦК України, заявник зазначає, що витребування майна у добросовісного набувача можливе виключно власником майна, яким іпотекодержатель не є. Отже, сам собою статус іпотекодержателя не надає права витребування майна у добросовісного набувача. 

Крім того, заявник зазначає, що наявність у нього статусу добросовісного набувача відповідно до статті 16 ЦК України надає йому право звернутися до суду за захистом свого майнового права, у тому числі шляхом визнання недійсним правочину, який порушує його право власності. 

Суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки зазначеним обставинам, зокрема статусу позивача як добросовісного набувача, який має ключове значення для правильного вирішення цієї справи. 

Також заявник вказує, що суд першої інстанції, посилаючись на частину четверту статті 82 ЦПК України, поклав в основу свого рішення правову оцінку, надану у рішенні Фрунзенського районного суду міста Харкова від 13 листопада 2018 року у справі № 645/3592/16-ц. 

Водночас, відповідно до частини сьомої статті 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту під час розгляду іншої справи, не є обов`язковою для суду, а преюдиційне значення мають лише встановлені судом фактичні обставини. 

Аналогічна ситуація має місце і у зв`язку з посиланням апеляційного суду на постанову Полтавського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року у справі № 645/4060/19. 

Заявник зазначає, що за відсутності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб або обтяження майна особа, яка добросовісно покладалася на такі відомості, набуває право на майно вільним від незареєстрованих прав або обтяжень інших осіб. Отже, на нього як на добросовісного набувача спірної квартири, набутого без наявності зареєстрованих обтяжень, не може поширюватися статус іпотекодавця. 

Суд першої інстанції не врахував наявної колізії між положеннями частини першої статті 388 ЦК України, які регулюють питання витребування майна у добросовісного набувача, та статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої іпотека зберігає силу для набувача відповідного нерухомого майна. 

Крім того, апеляційний суд, всупереч положенням статей 78, 81, 367 ЦПК України, використав як преюдиційний доказ постанову Полтавського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року у справі № 645/4060/19 та на підставі цього дійшов висновку про недобросовісність поведінки позивача під час набуття права власності на спірну квартиру. 

Заявник також зазначає, що апеляційний суд безпідставно прийняв на стадії апеляційного перегляду новий доказ - судове рішення у справі № 645/4060/19, яке вплинуло на вирішення цієї справи. При цьому відповідач не обґрунтував неможливість подання зазначеного доказу до суду першої інстанції, а апеляційний суд не постановив окремого процесуального рішення щодо його прийняття та дослідження. 

Крім того, заявник вказує, що у розгляді справи апеляційним судом брала участь суддя Пилипчук Л. Л., яка, на його думку, була прямо заінтересована у результатах розгляду справи. 

Зокрема, суддя Пилипчук Л. Л. входила до складу колегії суддів Полтавського апеляційного суду у справі № 645/4060/19 за позовом ТОВ «АНСУ» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, за результатами розгляду якої постановою від 05 грудня 2023 року було скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про задоволення позову. 

Основним мотивом зазначеної постанови став висновок суду про те, що відповідачі уклали договір купівлі-продажу спірної квартири без отримання згоди іпотекодержателя, що, на думку суду, свідчить про їх недобросовісну поведінку. 

З огляду на це позивач у цій справі заявляв клопотання про відвід судді Пилипчук Л. Л., посилаючись на те, що зазначена суддя фактично використала як преюдиційний доказ власну правову оцінку, надану нею раніше у справі № 645/4060/19. Однак це клопотання було відхилено. 

Таким чином, на думку заявника, Полтавський апеляційний суд розглянув справу за участю судді, яка була заінтересована у результатах її розгляду, а заявлений відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України відвід судді був безпідставно відхилений. 

Аргументи інших учасників справи 

У січні 2026 року ТОВ «АНСУ» та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 08 січня 2026 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Шевченківського районного суду міста Полтави. 

04 березня 2026 року матеріали справи № 645/5938/20 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

Київський районний суд міста Харкова рішенням від 12 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року, у справі № 640/21878/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Таврика»: припинив зобов`язання ОСОБА_2 перед ПАТ «Банк «Таврика» за кредитним договором від 18 грудня 2007 року № 62/07-ВФЛ з 12 листопада 2013 року у зв`язку з поєднанням боржника і кредитора в одній особі; визнав відсутнім у ПАТ «Банк «Таврика» право на стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за зазначеним кредитним договором; визнав припиненим з 12 листопада 2013 року договір іпотеки від 18 грудня 2007 року, укладений між ПАТ «Банк «Таврика» та ОСОБА_2 ; визнав відсутнім у АТ «Банк «Таврика» право на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 . 

21 травня 2014 року між ОСОБА_2 як продавцем та  ОСОБА_1 як покупцем укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу зазначеної квартири. 

Верховний Суд України постановою від 16 вересня 2015 року скасував ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року, а справу передав на новий розгляд до суду касаційної інстанції. 

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 червня 2016 року у справі № 640/21878/13-ц касаційну скаргу ПАТ «Банк «Таврика» задовольнив частково. Рішення Київського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2014 року скасував, а справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Надалі Київський районний суд міста Харкова ухвалою від 15 грудня 2016 року у справі № 640/21878/13-ц позовну заяву ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Таврика» про припинення іпотеки залишив без розгляду. 

04 жовтня 2017 року між ПАТ «Банк «Таврика», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку Караченцев А. Ю., та ТОВ «АНСУ» укладено договір № 62/07-ВФЛ про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги. 

Зазначений договір укладено за результатами електронних торгів з продажу майна ПАТ «Банк «Таврика», оформлених протоколом електронного аукціону від 17 серпня 2017 року № UA-EA-2017-08-04-000065-b (лот № Q82678b9225). 

Відповідно до умов цього договору банк відступив шляхом продажу новому кредитору належні йому права вимоги до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців), зазначених у додатку № 1 до договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, їх спадкоємців, страховиків та інших осіб, на яких покладено обов`язок виконання зобов`язань за кредитними договорами та договорами забезпечення їх виконання, з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків до таких договорів (том 1, а. с. 213-215). 

Крім того, 04 жовтня 2017 року між ПАТ «Банк «Таврика», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Караченцев А. Ю., та ТОВ «АНСУ» укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки. Цей договір укладено у зв`язку з відступленням прав вимоги за кредитним договором від 18 грудня 2007 року № 62/07-ВФЛ, укладеним між первісним кредитором та позичальником ОСОБА_2 . 

Згідно з умовами договору первісний іпотекодержатель передав, а новий іпотекодержатель прийняв усі права за договором іпотеки, укладеним на забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором (том 2, а. с. 55-56). 

Відповідно до платіжного доручення від 31 серпня 2017 року № 152 ТОВ «АНСУ» перерахувало ПАТ «Банк «Таврика» грошові кошти у сумі 81 214,00 грн як оплату за відступлення права вимоги за кредитним договором № 62/07-ВФЛ згідно з протоколом електронного аукціону № UA-EA-2017-08-04-000065-b (том 1, а. с. 216). 

Фрунзенський районний суд міста Харкова ухвалою від 13 квітня 2018 року у справі № 645/3592/16-ц, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 26 липня 2018 року та постановою Верховного Суду від 22 квітня 2020 року, задовольнив заяву ТОВ «АНСУ» про заміну сторони позивача у цивільній справі. 

Зокрема, у справі № 645/3592/16-ц за позовом ПАТ «Банк «Таврика» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Трошій І. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним позивача ПАТ «Банк «Таврика» замінено на його правонаступника - ТОВ «АНСУ», у зв`язку з переходом до нього прав кредитора за договором про відступлення права вимоги від 04 жовтня 2017 року. 

Фрунзенський районний суд міста Харкова рішенням від 13 листопада 2018 року у справі № 645/3592/16-ц у задоволенні позовних вимог ТОВ «АНСУ» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договору купівлі-продажу відмовив (том 1, а. с. 109-112). 

У зазначеному рішенні суд дійшов висновку про збереження обтяження майна іпотекою у зв`язку зі скасуванням судового рішення про припинення іпотеки, а також про поширення на ОСОБА_1 статусу іпотекодавця відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку», враховуючи перехід до нього права власності на квартиру, яка є предметом іпотеки. 

Апеляційний суд також з`ясував, що у справі № 645/4060/19 за позовом ТОВ «АНСУ» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном Фрунзенський районний суд міста Харкова рішенням від 16 червня 2021 року у задоволенні позову відмовив. 

Полтавський апеляційний суд постановою від 05 грудня 2023 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 24 червня 2024 року, апеляційну скаргу ТОВ «АНСУ» задовольнив частково. Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 16 червня 2021 року скасував і ухвалив нове судове рішення, яким позов задовольнив частково. Виселив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 , а в іншій частині позову відмовив. Водночас виконання зазначеної постанови в частині виселення відповідачів зупинено на період дії в Україні воєнного стану та протягом тридцятиденного строку після його припинення або скасування. 

Судовими рішеннями у справі № 645/4060/19 установлено факт недобросовісної поведінки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , а також збереження обтяження цього майна іпотекою у зв`язку зі скасуванням рішення Київського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2014 року у справі № 640/21878/13-ц про припинення іпотеки. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 

Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 

У пункті 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 

Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. 

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 

Згідно з частиною першою статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. 

Відповідно до частини першої статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. 

У розумінні положень статті 519 ЦК України недійсною є вимога, яка не має правової підстави: зокрема, яка ґрунтується на нікчемному правочині або оспорюваному правочині, що був визнаний судом недійсним до чи після відповідного відступлення; яка не належала первісному кредитору або на момент відступлення вже припинилася. Недійсність вимоги є вадою предмета договору, яка не може вплинути на дійсність самого договору. 

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 (провадження № 12-45гс22) зазначила, що право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги (цесія), яке може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни, - це сам факт заміни особи в зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором. Отже, положення ЦК України (зокрема, про відступлення права вимоги) повинні застосовуватись саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія. Зокрема, при оцінці правових наслідків відступлення недійсного права вимоги. 

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Саме в цьому сенсі слід говорити про відсутність розпорядчого ефекту такого договору: оскільки відповідного права вимоги не було, то передати його покупець не зміг. Отже, сама лише недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору між первісним кредитором та новим кредитором. Недійсність вимоги зумовлює відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. У таких випадках передання недійсної вимоги за правовою природою є невиконанням чи неналежним виконанням договору, за яким було відчужено недійсну вимогу. 

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). 

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). 

У статті 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. 

Згідно з частиною першою статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. 

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. 

Поряд із цим, згідно з частиною третьою статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. 

Звідси вбачається, що право вимоги є об`єктом цивільних прав, а саме майном, яке може вільно відчужуватися від однієї особи до іншої, в тому числі на підставі договору купівлі-продажу. 

За змістом частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. 

Як встановлено у частині першій статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 

Водночас згідно з абзацом 1 частини першої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. 

При цьому, право вимоги, яка відступається (продається), може мати, так звані номінальну вартість та реальну вартість. 

Номінальною вартістю права вимоги в такому разі є розмір самої вимоги, що відступається (продається) за відповідним договором відступлення. 

Реальна вартість права вимоги, як і будь якого майна, формується з урахуванням ринкових умов, зокрема, попиту на такий вид вимоги, ліквідності такої вимоги, що залежить від імовірності її задоволення, зокрема через наявність спору щодо вимоги або складний фінансовий стан боржника, а у процедурах банкрутства - через запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів, черговість задоволення таких вимог, недостатній обсяг ліквідної маси боржника для їх повного задоволення. 

Тобто реальна вартість права вимоги має динамічний характер (може змінюватися в будь-який момент залежно від ряду обставин), на відміну від номінальної вартості, яка визначається лише розміром самої вимоги кредитора до боржника. 

Отже, сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги. 

Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається). 

У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й на користь фізичних осіб лише за умови, що первісний кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зробив висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. 

Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 зазначив, що з урахуванням змісту статей 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. 

Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передання вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам собою факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору (постанови Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17). 

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. 

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна. 

У статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. 

Відповідно до частин першої та другої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання. 

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»). 

Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. 

Згідно з частинами першою-третьою статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), на яку посилався заявник у касаційній скарзі, зазначила, що виключення запису про обтяження, зокрема, на підставі судового рішення саме собою не припиняє іпотеки, яка залишається чинною. Відповідно скасування такого судового рішення не спричиняє відновлення дії іпотеки. Якщо предмет іпотеки не був реалізований та відсутні інші підстави для припинення іпотеки, встановлені законом, то іпотека є чинною з моменту внесення про неї первинного запису до відповідного реєстру незалежно від того, чи було скасоване судове рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження. У такому разі запис про іпотеку підлягає відновленню. Запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису («заднім числом»), а підлягає відновленню з моменту вчинення запису про таке відновлення. 

Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.6 указаної постанови дійшла висновку, що виключення на підставі судового рішення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не може впливати на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена законом. У такому випадку скасування судового рішення, яке стало підставою для внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек. 

У пункті 9.8 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя. 

У справі, що переглядається, суди встановили, що Київський районний суд міста Харкова рішенням від 12 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року, у справі № 640/21878/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Таврика»: припинив зобов`язання ОСОБА_2 перед ПАТ «Банк «Таврика» за кредитним договором від 18 грудня 2007 року № 62/07-ВФЛ з 12 листопада 2013 року у зв`язку з поєднанням боржника і кредитора в одній особі; визнав відсутнім у ПАТ «Банк «Таврика» право на стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за зазначеним кредитним договором; визнав припиненим з 12 листопада 2013 року договір іпотеки від 18 грудня 2007 року, укладений між ПАТ «Банк «Таврика» та ОСОБА_2 ; визнав відсутнім у АТ «Банк «Таврика» право на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 . 

21 травня 2014 року між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу зазначеної квартири. 

Разом із тим Верховний Суд України постановою від 16 вересня 2015 року скасував ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року, а справу передав на новий розгляд до суду касаційної інстанції. 

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 червня 2016 року у справі № 640/21878/13-ц касаційну скаргу ПАТ «Банк «Таврика» задовольнив частково. Рішення Київського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2014 року скасував, а справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Зазначена ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ стала підставою для відновлення первинного запису про державну реєстрацію обтяження предмета іпотеки, тобто запису від 18 грудня 2007 року.

Надалі Київський районний суд міста Харкова ухвалою від 15 грудня 2016 року у справі № 640/21878/13-ц позовну заяву ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Таврика» про припинення іпотеки залишив без розгляду. 

04 жовтня 2017 року між ПАТ «Банк «Таврика», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку Караченцев А. Ю., та ТОВ «АНСУ» укладено договір № 62/07-ВФЛ про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги. 

Зазначений договір укладено за результатами електронних торгів з продажу майна ПАТ «Банк «Таврика», оформлених протоколом електронного аукціону від 17 серпня 2017 року № UA-EA-2017-08-04-000065-b (лот № Q82678b9225). 

Крім того, 04 жовтня 2017 року між ПАТ «Банк «Таврика», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Караченцев А. Ю., та ТОВ «АНСУ» укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки. Цей договір укладено у зв`язку з відступленням прав вимоги за кредитним договором від 18 грудня 2007 року № 62/07-ВФЛ, укладеним між первісним кредитором та позичальником ОСОБА_2 . Згідно з умовами договору первісний іпотекодержатель передав, а новий іпотекодержатель прийняв усі права за договором іпотеки, укладеним на забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) також зазначила, що якщо іпотека припинена у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, то подальше скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, не впливає ані на чинність договору купівлі-продажу, ані на чинність іпотеки. Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна. 

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під час вирішення спорів щодо прав на нерухоме майно потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. Тому у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність / відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно. 

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)). 

Велика Палата Верховного Суду підкреслювала, що цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (пункт 220 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 917/1212/21 (провадження № 12-24гс23)). 

У випадку виникнення судового спору учасники цивільного обороту мають розуміти, що їхні дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)). 

Верховний Суд у постановах від 10 грудня 2025 року у справі № 372/790/23 (провадження № 61-17136св24) та від 25 лютого 2026 року у справі № 932/3042/24 (провадження № 61-4962св25) зазначив, що добросовісний набувач, окрім інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, повинен оцінювати й інші обставини, які можуть свідчити про сумнівний характер правочину. До таких обставин, зокрема, можуть належати: істотно занижена ціна договору; неодноразове перепродаж майна протягом короткого проміжку часу; зміна вигляду або стану об`єкта нерухомості (наприклад, багаторазове об`єднання чи поділ об`єкта нерухомості без очевидної необхідності); наявність та значна кількість судових спорів щодо продавця стосовно цього або аналогічного майна у подібних правовідносинах; наявність кримінальних проваджень щодо незаконних дій продавця стосовно такого чи іншого аналогічного майна тощо. 

У справі, що переглядається, суди встановили, що Фрунзенський районний суд міста Харкова ухвалою від 13 квітня 2018 рокуу справі № 645/3592/16-ц, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 26 липня 2018 рокута постановою Верховного Суду від 22 квітня 2020 року, задовольнив заяву ТОВ «АНСУ» про заміну сторони позивача у цивільній справі. 

Зокрема, у справі № 645/3592/16-ц за позовом ПАТ «Банк «Таврика» до   ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Трошій І. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним позивача ПАТ «Банк «Таврика» замінено на його правонаступника - ТОВ «АНСУ», у зв`язку з переходом до нього прав кредитора за договором про відступлення права вимоги від 04 жовтня 2017 року. 

Фрунзенський районний суд міста Харкова рішенням від 13 листопада 2018 року у справі № 645/3592/16-ц у задоволенні позовних вимог ТОВ «АНСУ» до   ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договору купівлі-продажу відмовив. 

Зазначеним рішенням встановлено, що на        ОСОБА_1 поширено статус іпотекодавця за іпотечним договором відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку», враховуючи, що до нього перейшло право власності на квартиру, яка є предметом іпотеки, у зв`язку з чим ефективним відновленням прав кредитора, у зв`язку зі скасуванням незаконного рішення, є застосування процедури звернення стягнення на іпотечне майно, передбаченої угодою сторін. 

Крім того, у справі № 645/4060/19 за позовом ТОВ «АНСУ» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном Фрунзенський районний суд міста Харкова рішенням від 16 червня 2021 року у задоволенні позову відмовив. 

Разом із тим, Полтавський апеляційний суд постановою від 05 грудня 2023 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 24 червня 2024 року, апеляційну скаргу ТОВ «АНСУ» задовольнив частково. Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 16 червня 2021 року скасував і ухвалив нове судове рішення, яким позов задовольнив частково. Виселив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 , а в іншій частині позову відмовив. Водночас виконання зазначеної постанови в частині виселення відповідачів зупинено на період дії в Україні воєнного стану та протягом тридцятиденного строку після його припинення або скасування. 

Судовими рішеннями у справі № 645/4060/19 установлено, що продаж спірної квартири відбувся усупереч вимогам договору іпотеки та безпосередньої заборони, яка передбачена статтею 9 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки. Такі дії відповідачів свідчать про їх недобросовісну поведінку, яка є недопустимою та такою, що суперечить чинному законодавству та зобов`язанням, взятим на себе іпотекодателем в укладеному договорі. 

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. 

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). 

Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитися у належності особі, яка звернулася за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті, і є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 461/606/18 (провадження № 61-5655св19)). 

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. 

У такий спосіб Верховний Суд запровадив певний алгоритм, який полягає в тому, що хоча кожна з наведених складових (а) відсутність у позивача права або законного інтересу; б) відсутність їх порушення; в) відсутність їх порушення саме відповідачем; г) обрання неналежного та/або неефективного способу захисту позивачем) і є самостійною підставою для відмови в позові, однак їх застосування судом можливо виключно за наявності позитивної відповіді на попереднє питання. 

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18. 

Так, відсутність порушеного права чи законного інтересу позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови судом у задоволенні позову, причому суду не потрібно вдаватися до перевірки обраного способу захисту або суті спору, якщо порушення не доведено. Це підтверджено практикою Верховного Суду, яка наголошує, що для звернення до суду обов`язково має бути наявне суб`єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, і його відсутність унеможливлює захист (постанови Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20). 

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Установивши, що оспорювані правочини відповідають вимогам чинного законодавства України, не порушують прав і законних інтересів позивача, а також з урахуванням того, що згода боржника на укладення таких договорів законом не вимагається, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. 

Враховуючи наведене та правильно визначивши характер спірних правовідносин і норми матеріального права, що підлягають застосуванню, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків як про недоведеність  ОСОБА_1 наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання оспорюваних договорів недійсними, так і про недоведеність порушення цими правочинами його прав та законних інтересів. 

Доводи касаційної скарги про те, що позивач є добросовісним набувачем спірної квартири, у зв`язку з чим оспорювані договори відступлення права вимоги є незаконними, не заслуговують на увагу. 

У цьому спорі добросовісність набуття позивачем права власності на квартиру не має юридичного значення для вирішення питання про дійсність договорів відступлення права вимоги, оскільки перехід права власності на предмет іпотеки до іншої особи не припиняє іпотеки та не впливає на право кредитора відступити право вимоги іншій особі. 

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що сам собою факт переходу права власності на предмет іпотеки до іншої особи не припиняє іпотеки. Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки до набувача до нього переходять права та обов`язки іпотекодавця. 

Отже, перехід права власності на спірну квартиру до ОСОБА_1 не впливає на чинність іпотеки та не свідчить про незаконність укладених договорів відступлення права вимоги.

Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги про те, що ПАТ «Банк «Таврика» та ТОВ «АНСУ» не могли відступати право вимоги, оскільки не були власниками спірного майна. Суди обґрунтовано зазначили, що предметом спірних правочинів є відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, а не відчуження права власності на нерухоме майно. Тому обставини щодо права власності на квартиру не впливають на дійсність договорів відступлення права вимоги. 

Доводи ОСОБА_1 про те, що ТОВ «АНСУ» не є фінансовою установою та, відповідно, не може бути правонаступником ПАТ «Банк «Таврика», не заслуговують на увагу, оскільки зазначене товариство є юридичною особою, яка на момент укладення оспорюваних договорів мала статус фінансової установи відповідно до законодавства України, була внесена до Державного реєстру фінансових установ та, відповідно, мала право на надання фінансових послуг. Такі обставини також встановлені Верховним Судом у постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 645/3592/16-ц (провадження № 61-42893св18) за позовом ПАТ «Банк «Таврика» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, у якій замінено позивача ПАТ «Банк Таврика» на його правонаступника ТОВ «АНСУ». 

Посилання заявника на те, що ТОВ «АНСУ» не є банківською установою та не має генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, є безпідставними, оскільки право вимоги за кредитним договором від 18 грудня 2007 року № 62/07-ВФЛ, яке перейшло до ТОВ «АНСУ», не є валютною операцією, що потребує наявності генеральної чи індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій. Отже, ТОВ «АНСУ» мало право укладати оспорювані договори без отримання такої ліцензії, оскільки необхідність її отримання виникає лише у разі укладення кредитного договору, який відповідач із позичальником ОСОБА_2 не укладав. 

Доводи заявника про те, що передана ТОВ «АНСУ» вимога не відповідає фактичному розміру заборгованості, що, на його думку, є підставою для визнання договору відступлення права вимоги недійсним відповідно до статті 514 ЦК України, також не заслуговують на увагу, оскільки законодавством не передбачено підстав недійсності договору відступлення права вимоги у разі передання вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості, на думку боржника, нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням, невиконанням чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором, не є підставою для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги.

Посилання заявника на положення статті 388 ЦК України є безпідставними, оскільки зазначена норма регулює питання витребування майна власником від добросовісного набувача, тоді як у цій справі предметом спору є дійсність договорів відступлення права вимоги, а не витребування майна. 

Безпідставними є також доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами положень статті 82 ЦПК України. Суди попередніх інстанцій посилалися на судові рішення в інших справах не як на обов`язкову правову оцінку, а як на обставини, встановлені судами, що узгоджується з положеннями процесуального закону. 

Не дають підстав для скасування судових рішень і доводи заявника про те, що апеляційний суд безпідставно прийняв новий доказ - судове рішення у справі № 645/4060/19. Зазначене судове рішення є актом правосуддя, який має значення для оцінки правовідносин сторін, а тому його врахування судом апеляційної інстанції не свідчить про порушення норм процесуального права. 

Також є необґрунтованими доводи касаційної скарги щодо участі у розгляді справи судді апеляційного суду Пилипчук Л. Л. та нібито її заінтересованості у результатах розгляду справи. Сам собою факт участі судді у розгляді іншої справи між тими самими сторонами не свідчить про її упередженість чи заінтересованість у результатах розгляду справи та не є підставою для відводу, передбаченою статтею 36 ЦПК України. 

У цілому доводи касаційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та обґрунтованих висновків, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з їх оцінкою та посилань на обставини, які були предметом дослідження суду апеляційної інстанції. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 01 травня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко