Справа № 127/7231/26
Провадження № 22-ц/801/1073/2026
Категорія: 114
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України
28 квітня 2026 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,
суддів: Матківської М.В., Міхасішина І.В.
з участю секретаря судового засідання Кахно О.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 адвоката Юрченка Тараса Петровича
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Борисюк І.Е.
у справі №127/7231/26
за заявою ОСОБА_1 (заявник)
за участю ОСОБА_2 (заінтересована особа)
про видачу обмежувального припису, -
встановив:
Короткий зміст вимог заяви
У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису, обґрунтувавши її вимоги тим, що він є власником частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а інша частина належить його онуці, але в ній проживає він разом зі своєю дружиною. При цьому у тій частині будинку, яка належить йому, проживає його син - ОСОБА_2 з дружиною. 
Поведінка ОСОБА_2 , який зловживає спиртним, по відношенню до нього є просто нестерпною та неприпустимою: він систематично вчиняє психологічне насильство, що виражається у сварках, криках, образах, принижуванні, погрозах, висловлюваннях нецензурною лайкою, а також у вигнанні з будинку, чим порушує спокій та порядок проживання. 
26.09.2024 рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/31590/24 було видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , якому заборонялося перебувати у місці проживання заявника, а саме: у АДРЕСА_2 . 
Разом з тим, кривдник не припинив вчиняти свою протиправну поведінку щодо нього, а відтак, очевидно, що таке домашнє насильство носить систематичний характер. Крім того, заявник має побоювання, що його син врешті може реалізувати свої погрози щодо фізичного насильства та розправи.
Так, постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.01.2026 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 1732 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт, а також визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбачено ст. 185 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт.
За вказаних підстав просив видати обмежувальний припис терміном на шість місяців, яким визначити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покласти на нього наступні обов`язки: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 , зокрема, за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2026 року у задоволенні заяви відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із судовим рішенням, заявник ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Юрченка Т.П., подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість судового рішення та неповне встановлення судом усіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове про задоволення заяви.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд неправомірно застосував вимогу про систематичність домашнього насильства, як умову видачі обмежувального припису та помилково застосував статтю 39 КпАП України. Вважає, що постанови судів про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення домашнього насильства підтверджують, що воно триває щодо апелянта з 2024 року по теперішній час. Судом не було враховано, що прийняття 26.09.2024 року рішення про видачу обмежувального припису посприяло тому, що впродовж досить тривалого часу не було повторних викликів працівників поліції.
Вважає також хибним висновок суду про те, що проходження ОСОБА_2 військової служби у ЗСУ наразі нівелює ризик повторного насильства, оскільки служба має тимчасовий характер, і не виключає ризику насильства після повернення з неї. Звертає увагу, що Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» не передбачає підстави для відмови у видачі обмежувального припису – проходження військової служби, яка до того ж судом ототожнена зі службою у в Національній гвардій України, де наразі перебуває ОСОБА_2 .
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи. 
В наданих суду письмових поясненнях представник заінтересованої особи – адвокат Мироненко В.В. проти вимог апеляційної скарги заперечувала, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду 30 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 20 квітня 2026 року закінчено підготовчі дії та призначено її розгляд.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 і його представник - адвокат Юрченко Т.П. вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених в ній, та просили задовольнити.
Представник заінтересованої особи - адвокат Мироненко В.В. проти вимог апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.
Встановлені судом першої інстанції обставини
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 , який є співвласником, як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав від 15.03.2025, 11/20 частки будинку АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 , згідно з відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру, зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3 вказаного будинку, де проживає разом із дружиною.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2024 у справі № 127/31590/24, яке набрало законної сили 29.10.2024, видано обмежувальний припис строком на шість місяців стосовно ОСОБА_2 і встановлено такі заходи тимчасового обмеження прав та покладено на нього такі обов`язки: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 в кімнаті 1-5, площею 19,7 кв. м. в будинку АДРЕСА_1 .
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.01.2026 у справі № 127/39287/25, яка набрала законної сили 10.02.2026, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді громадських робіт в розмірі 40 годин.
Позиція апеляційного суду
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 систематичного домашнього насильства стосовно ОСОБА_1 у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявником не надано. При цьому судом враховано положення статті 39 КУпАП, за змістом якої, якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню. Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на суттєве зниження ризику повторного домашнього насильства щодо ОСОБА_1 з боку його сина ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що останній призваний й проходить військову службу за мобілізацією. 
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду з огляду на таке.
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Положеннями статті 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. 
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.
Згідно із частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (пункти 1, 4, 6 частини другої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України передбачено, що у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від: 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61 19328св18), 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20), 28 червня 2022 року у справі № 466/180/22 (провадження № 61-4104св22), 25 липня 2023 року у справі № 344/1732/23 (провадження № 61-6759св23).
Відповідно до статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.
Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, що виконує захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях (див.: постанову Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22).
Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними (див.: постанову Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону.
Докази, що додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.
Як докази до заяви можуть додаватися, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань тощо.
Подібні висновки викладені Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 569/11625/24 (провадження № 61-16935св24).
Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 якраз посилався на те, що його син ОСОБА_2 систематично вчиняє щодо нього домашнє насильство, у тому числі, після закінчення дії обмежувального припису, виданого рішенням Вінницького міського суду від 26 вересня 2024 року .
З метою забезпечення дієвого та ефективного способу захисту від повторного вчинення домашнього насильства щодо нього, просив суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 строком на шість місяців.
Відтак суд першої інстанції перевіряючи відповідні доводи заявника і дійшов висновку про те, що систематичність в діях ОСОБА_2 відсутня. 
Правомірним є також посилання суду першої інстанції на положення статті 39 КпАП України, відповідно до якої якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення. то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню, адже для прийняття рішення про застосування обмежувального припису має значення не лише вчинення кривдником домашнього насильства, повторність таких дій, а й їх інтенсивність, тобто з якою періодичністю він притягувався до адміністративної відповідальності, чи взагалі вважається таким, що не був підданим адміністративному стягненню. 
Водночас у даній ситуації слід чітко розмежовувати, яку мету ставить перед собою заявник: він дійсно хоче уникнути домашнього насильства та захистити себе від такого насильства з боку сина, чи, можливо, намагається таким способом вирішити певний конфлікт щодо користування житловим приміщенням, про що заявник повідомив суду першої інстанції, зазначивши, що судове рішення у цій справі він бажає використати в якості доказу при зверненні до суду із позовом про виселення ОСОБА_2 із будинку.
Проте наявність конфліктних ситуацій, які виникають між сторонами за відсутності вчинення домашнього насильства, не можуть бути підставою для застосування обмежувального припису. 
Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи щодо ОСОБА_2 було видано обмежувальний припис на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2024, який діяв до 28 березня 2025 року. 
Після закінчення дії обмежувального припису (березень 2025 року) і до притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 173-2 КпАП України постановою суду від 28 січня 2026 року, відомостей про вчинення останнім домашнього насильства по відношенню до свого батька, заявника ОСОБА_1 матеріали справи не містять. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).
Надані на обґрунтування заявлених вимог докази не вказують безумовно на систематичне вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами.
Установивши, що у порушення вимог статті 81 ЦПК України, ОСОБА_1 не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 продовжував систематично вчиняти щодо нього домашнє насильство після закінчення дії обмежувального припису, виданого Вінницьким міським судом 26 вересня 2024 року, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви .
Вірним є також висновок суду про те, що перебування ОСОБА_2 на військовій службі з 09.12.2025 року в/ч НОМЕР_1 НГУ зменшує вірогідність настання ризиків вчинення насильства у майбутньому, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення. 
На підтвердження цієї обставини заінтересованою особою надано не лише копію військового квитка, а й довідку начальника відділення кадрової роботи військової частини НОМЕР_1 (а.с. 32) про те, що ОСОБА_2 дійсно проходить військову службу з 09.12.2025 року по теперішній час. 
Доказів того, що ОСОБА_2 звільнений з військової служби, іншою стороною не надано. 
Колегія суддів також зауважує, що ОСОБА_1 не надано суду доказів на підтвердження того, що у разі незастосування вказаних ним у заяві про видачу обмежувального припису заходів та обов`язків щодо вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства у контексті положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», існує реальна загроза його життю та здоров`ю, а також настання тяжких чи особливо-тяжких наслідків.
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заявником не доведено наявність обставин, які, відповідно до положень Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», дають підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису строком на місяців.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 адвоката Юрченка Тараса Петровича залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2026 року, – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Головуючий         І.М. Стадник 

Судді          М.В. Матківська

І.В. Міхасішин