ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/7733/24 Суддя (судді) першої інстанції: Лариса ЖИТНЯК

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
Судді-доповідача: Терези Ю.О.
Суддів: Безименної Н.В., Воловика С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, Щорського районного суду Чернігівської області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, Щорського районного суду Чернігівської області, Державної судової адміністрації України, у якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ керівника апарату Щорського районного суду Чернігівської області від 08.02.2024 р. № 2-к «Про встановлення надбавки за вислугу років державним службовцям»;
- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо належного фінансового забезпечення діяльності судів в частині дотримання положень частини 1 статті 52 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII відносно ОСОБА_1 за період з 25 січня 2024 року до 28 травня 2024 року;
- зобов`язати Державну судову адміністрацію України (ЄДРПОУ: 26255795, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5), як головного розпорядника бюджетних коштів, здійснити належне фінансове забезпечення діяльності судів в частині дотримання положень частини 1 статті 52 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII відносно ОСОБА_1 виходячи з положень ч. 1 ст. 52 Закону № 889, відповідно до якої надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу;
- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області щодо дотримання при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 надбавки за вислугу років за період з 25 січня 2024 року до 28 травня 2024 року положень частини 1 статті 52 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області донарахувати та виплатити ОСОБА_1 недонараховану надбавку за вислугу років за період з 25 січня 2024 року до 28 травня 2024 року із застосуванням положень частини 1 статті 52 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначала, що у спірних правовідносинах підлягає застосуванню норма спеціального нормативно-правового акту, а саме - ч. 1 ст. 52 Закону України «Про державну службу», а не п. 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», відповідно до якого звужується обсяг прав та гарантій державних службовців, визначених чинним законодавством.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 позов задоволено повністю:
- визнано протиправним та скасовано наказ Щорського районного суду Чернігівської області від 08.02.2024 №2-к «Про встановлення надбавки за вислугу років державним службовцям» у частині встановленого розміру надбавки за вислугу років державної служби секретарю судового засідання ОСОБА_1 ;
- зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області здійснити з 25.01.2024 по 30.06.2024 перерахунок та виплату ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про державну службу», а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу;
- зобов`язано Державну судову адміністрацію України, як головного розпорядника бюджетних коштів, здійснити належне фінансове забезпечення діяльності судів в частині дотримання положень частини першої статті 52 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» відносно ОСОБА_1 виходячи з положень частини першої статті 52 Закону № 889, відповідно до якої надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин має застосовуватися спеціальний нормативно-правовий акт, яким є Закон України «Про державну службу», а не закон про затвердження бюджету України на відповідний рік, яким звужується обсяг прав та гарантій державних службовців, визначених чинним законодавством.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області (далі - Скаржник) подало апеляційну скаргу, у якій просить рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 у справі № 620/7733/24 скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що при прийнятті рішення мало місце неповне з`ясування судом всіх обставин, які мають значення для справи, внаслідок чого рішення ухвалене з невірним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню. 
Основними аргументами апеляційної скарги є наступні доводи:
- до спірних правовідносин мав бути застосований п. 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», який у 2024 є спеціальним відносно норм ст. 52 Закону України «Про державну службу»;
- Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» є чинним, неконституційним не визнавався та не скасовувався, а тому підлягає виконанню.

Позиція інших учасників справи

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, у якому проти доводів апеляційної скарги заперечує, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального а процесуального права, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Щорський районний суд Чернігівської області, Державна судова адміністрація України правом на подання відзиву не скористалися.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

24.10.2024 ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, встановлено строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу, витребувано матеріали справи № 620/7733/24 з Чернігівського окружного адміністративного суду.
06.12.2024 ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду апеляційне провадження у цій справі зупинене до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі № 240/7215/24.
19.02.2026 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову, якою скасувала рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.05.2025 у зразковій справі у зразковій справі № 240/7215/24 та ухвалила нове рішення, яким у задоволенні позову відмовила.
На підставі розпорядження керівника апарату суду від 11.05.2026 № 4704 здійснено повторний автоматизований розподіл судових справ, що перебували у провадження судді Бєлової Л.В. Згідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2026 суддею-доповідачем у цій справі визначено Терезу Ю.О.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.05.2026 справу прийнято до провадження новим складом колегії суддів, поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
У цій справі жоден з учасників не заявив клопотання про розгляд справи за його участю, тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Ця справа відповідає ознакам типової справи, наведеним у п. 151 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2026 у зразковій справі № 240/7215/24, тому, керуючись ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у цій справі, колегія суддів враховує правові висновки, викладені у згаданій постанові.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, перевірені судом апеляційної інстанції

Як встановлено судом першої інстанції і вбачається з матеріалів справи, з 12.10.2011 Позивач працює на посаді секретаря Щорського районного суду Чернігівської області.
Відповідно до наказу Щорського районного суду Чернігівської області від 08.02.2024 № 2-к Позивачу встановлено надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 24% посадового окладу державного службовця, як такій, стаж державної служби якої становить 12 років 03 місяців 13 днів.
Вважаючи оскаржуваний наказ протиправним, Позивач звернулась до суду з відповідним позовом.

Нормативне регулювання спірних правовідносин на момент їх виникнення

Стаття 130 Конституції України визначає, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Згідно з ч. 1-5 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ (далі - Закон № 1402-VІІІ) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів, зокрема, здійснює ДСА України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та ДСА України.
Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.
Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначають окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також загалом щодо апеляційних, місцевих судів.
Згідно із ч. 1 ст. 150 Закону № 1402-VIII призначення на посади державних службовців, працівників, які виконують функції з обслуговування, оплата праці та соціальні гарантії працівників апаратів місцевих, апеляційних судів, вищих спеціалізованих судів, апарату Верховного Суду, секретаріатів Вищої ради правосуддя і Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ДСА України, Служби судової охорони врегульовано нормами законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Правовий статус державного службовця та коло його основних прав, гарантій і обов`язків визначено у Законі України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).
У статті 1 цього Закону № 889-VIII визначено поняття «державний службовець», яким є громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 889-VIII державний службовець має право, зокрема, на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).
Держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи (частина перша статті 50 Закону № 889-VIII).
Згідно із ч. 2 ст. 50 Закону № 889-VIII заробітна плата державного службовця складається, зокрема, з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).
Отже, заробітна плата державного службовця має обов`язкову (сталу) складову, яка є фіксованою виплатою та, по суті, основною винагородою за виконання посадових обов`язків, а також факультативну (необов`язкову) складову, яка залежить від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу, є винагородою за ініціативну роботу, своєчасне і якісне виконання завдань, виконання додаткового обсягу завдань.
Надбавка за вислугу років є складовою обов`язкової частини заробітної плати державного службовця та згідно із ч. 1 ст. 46 Закону № 889-VIII обумовлена досягненням особою певного стажу державної служби.
Розмір такої надбавки, згідно з ч. 1 ст. 52 Закону № 889-VIII, визначається на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Водночас 01.01.2024 набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 № 3460-IX (далі - Закон № 3460-IX), у пункті 10 розділу «Прикінцеві положення» якого визначено, що у 2024 році оплата праці державних службовців здійснюється на основі класифікації посад, крім державних органів, зазначених у пунктах 20-22 цього розділу.
Згідно з п. 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX, у 2024 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця, надбавки за вислугу років, місячної або квартальної премії, компенсації за додаткове навантаження та за вакантною посадою, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших доплат, передбачених законами України. 
Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Грошова допомога, що виплачується державному службовцю під час надання щорічної основної відпустки, визначається у розмірі суми посадового окладу, надбавки за вислугу років та надбавки за ранг державного службовця станом на останній день місяця, що передує першому дню такої відпустки, незалежно від фактично відпрацьованого часу в місяці.
Норми Закону України "Про державну службу" щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Оцінка висновків суду першої інстанції і доводів учасників справи

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, при вирішенні справи колегія суддів виходить з такого.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався такими доводами:
- Законом № 3460-IX запроваджено норму, яка суперечить нормі ч.1 ст. 52 Закону України «Про державну службу», а саме зменшує максимальну межу розміру надбавки за вислугу років на державній службі з 50 відсотків до 30 відсотків, та зменшує розмір самої надбавки з 3 до 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби;
- до Закону України «Про державну службу» будь-яких змін щодо зменшення щорічного та граничного відсотку набавки за вислугу років, у тому числі, у зв`язку із проведенням класифікації посад не вносилось;
- при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом;
- за умов спірних правовідносин, спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про державну службу», а не закон про затвердження бюджету України на відповідний рік;
- у рішенні від 28.08.2020 № 10-р/2020 Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України;
- Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи;
- у спірних правовідносинах до застосування підлягає норма спеціального нормативно-правового акту, а саме ч. 1 ст. 52 Закону України «Про державну службу», а не п. 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», яким звужується обсяг прав та гарантій державних службовців, визначених чинним законодавством.
Колегія суддів, дослідивши обставини і матеріали справи, дійшла висновку про відповідність цієї справи ознакам типових справ, наведеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2026 у зразковій справі № 240/7215/24, а саме:
- позивач - державний службовець місцевого загального суду, якому з 01 січня 2024 року встановлено надбавку за вислугу років на підставі абзацу другого пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу;
- відповідачі - місцевий загальний суд, наказом якого державному службовцю установлено надбавку за вислугу років з урахуванням правил, передбачених абзацом другим пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX, та ТУ ДСА, відповідальне за забезпечення фінансування та функціонування місцевого загального суду, у якому працює позивач;
- предмет спору - розмір надбавки за вислугу років на державній службі за 2024 рік;
- спір виник унаслідок обчислення розміру надбавки за вислугу років на державній службі на підставі приписів абзацу другого пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX;
- предмет позову - позовні вимоги (по-різному сформульовані, але однакові по суті) про: визнання протиправним і скасування наказу місцевого загального суду в частині встановлення на 2024 рік щомісячної надбавки за вислугу років на державній службі на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу; зобов`язання ТУ ДСА нараховувати та виплачувати щомісячну надбавку за вислугу років у 2024 році відповідно до статті 52 Закону № 889-VIII на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги і заперечення проти таких доводів, наведені Позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 19.02.2026 у зразковій справі № 240/7215/24 (далі - зразкова справа).
В апеляційній скарзі Скаржник звертає увагу на колізію між нормами Законів № 3460-IX і № 889-VIII і вважає, що способом її вирішення є надання переваги застосуванню нормі Закону № 3460-IX.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2026 у зразковій справі № 240/7215/24 зазначала наступне:
«69. У правовій доктрині розрізняють різні види конкуренції правових норм: та, що пов`язана з колізією норм у законодавстві, й та, що не пов`язана з такою колізією. Тобто категорія конкуренції різних правових норм є більш загальним поняттям.
70. Колізія (від лат. сollisio - зіткнення) у законодавстві - це різновид юридичних колізій, що виникають за наявності розбіжності (зокрема, суперечності) між нормами права, які закріплені в законодавстві та регулюють одній і ті самі суспільні відносини.
71. За наявності колізії зміст однієї норми права повністю чи частково заперечує зміст іншої, що призводить до ситуації, за якої правовідносини по-різному регулюються окремими нормами. Серед колізій у законодавстві розрізняють, зокрема, темпоральну (залежно від часу прийняття правової норми), ієрархічну (залежно від юридичної сили документа, в якому визначена відповідна норма) та змістову (між загальними і спеціальними нормами права) колізії.
72. Інший різновид конкуренції правових норм - та, що не пов`язана з колізією в законодавстві, - виникає тоді, коли норми права прямо не суперечать одна одній. Тобто така конкуренція правових норм має місце в ситуації, коли на врегулювання одного і того ж аспекту суспільних відносин претендують одночасно дві або більше правові норми, які за своїм змістом не суперечать одна одній, мають тісний взаємний зв`язок і залежність.
73. У справі, яка переглядається, пізніше прийнятим Законом № 3460-ІХ визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
74. До того ж у цьому Законі визначено, що норми раніше прийнятого Закону № 889-VIII про умови та порядок оплати праці державних службовців застосовуються лише в тій частині, що не суперечить цьому Закону.
75. З наведеного логічно випливає, що норми Закону № 889-VIII щодо оплати праці державних службовців, які суперечать Закону про державний бюджет, не застосовуються, бо їхню дію зупинено на період чинності відповідних приписів Закону № 3460-ІХ.
76. Таке тлумачення дозволяє зробити висновок, що у спірних правовідносинах немає колізії, а відтак немає потреби у віднайденні механізму її подолання, оскільки є пряма норма Закону № 3460-ІХ, яка зупинила дію норми Закону № 889-VIII та чітко врегульовує особливості оплати праці певних категорій державних службовців, що виключає потребу у відшукуванні іншої норми права для регулювання цих відносин.
77. Щодо конкуренції правових норм, яка не пов`язана з колізією у законодавстві, то варто зазначити, що вона існує, втім, вирішуючи її, знову ж таки потрібно враховувати те, що частина перша статті 52 Закону № 889-VIII з 01 січня 2024 року з огляду на пряму вказівку в пункті 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-ІХ не застосовується на період чинності останнього. Тобто дія однієї конкуруючої норми фактично зупинена, а інша норма, запроваджена новішим законом, діє та регулює спірні відносини.
78. Тож визначення механізму обчислення надбавки за вислугу років та її граничного розміру з 01 січня 2024 року врегульоване винятково Законом № 3460-ІХ, а ситуації, за якої одні й ті ж правовідносини по-різному впорядковуються окремими нормами права, не спостерігається.
79. Регулювання спірних суспільних відносин є однозначним, передбачуваним і чітким, що забезпечує дотримання принципу правової визначеності в питанні нарахування та виплати державним службовцям надбавки за вислугу років.
80. З огляду на викладене суд першої інстанції безпідставно вдався до подолання змістової колізії між нормами права, які за своєю суттю не суперечать одна одній, оскільки не мають одночасної темпоральної дії (дія однієї норми права зупинена / не застосовується на період чинності іншої)».
Отже, згідно з висновком, якого Велика Палата Верховного Суду дійшла у межах зразкової справи, до спірних правовідносин мають застосовуватися норми Закону № 3460-IX, який прийнято пізніше, а саме - п. 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX, згідно з яким надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
У зв`язку з наведеним, висновок суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах застосуванню підлягають норми спеціального Закону України - ч. 1 ст. 52 Закону України «Про державну службу», а не п. 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», є помилковим та не відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.02.2026 у зразковій справі № 240/7215/24.
Враховуючи викладене та висновки, яких Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19.02.2026 у зразковій справі 240/7215/24, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути задоволена, рішення суду першої інстанції - скасоване з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Колегія суддів враховує, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. 
Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.
За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів встановила, що застосування судом першої інстанції норм матеріального права не відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду щодо їх застосування, викладеним у постанові від 19.02.2026 у зразковій справі № 240/7215/24.
Зважаючи на це, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позову.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 243, 291, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 у справі № 620/7733/24 задовольнити.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 у справі № 620/7733/24 скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, Щорського районного суду Чернігівської області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач Ю.О. Тереза

Судді Н.В. Безименна

С.В. Воловик