РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

26 червня 2026 року 	м. Рівне	№460/5551/26	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом
 	Військової частини НОМЕР_1 	
до	ОСОБА_1 	
 	про стягнення в дохід держави коштів, -	

В С Т А Н О В И В:
Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми переплати грошового забезпечення (додаткової винагороди) у розмірі 26 666 гривень 67 копійок; стягнення сплаченого при виплаті грошового забезпечення (додаткової винагороди) податок на доходи фізичних осіб у розмірі 4 800 гривень 00 копійок.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідач проходив військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 , а після його звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу наказом від 16.09.2023 №262 у військовій частині на підставі наказу від 15.06.2024 №1167 було проведено службове розслідування, під час якого встановлено обставини неналежного нарахування та виплати військовослужбовцям додаткової винагороди за безпосередню участь у бойових діях. Позивач посилається на довідку за результатами аудиторського дослідження від 15.05.2024, зареєстровану 04.06.2024 за №18383, та наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 02.09.2024 №896 «Про результати службового розслідування», відповідно до яких відповідачу, якому наказом від 03.07.2023 №186 було виплачено додаткову винагороду за безпосередню участь у бойових діях у розмірі 100 000 грн, безпідставно та надмірно виплачено 31 466 грн 67 коп., у тому числі податок на доходи фізичних осіб у сумі 4 800 грн 00 коп. З огляду на те, що на момент виявлення зазначеної переплати відповідач вже був звільнений з військової служби, позивач вважає неможливим утримання надміру виплачених коштів із його грошового забезпечення в адміністративному порядку, у зв`язку з чим просить стягнути зазначену суму у судовому порядку як таку, що була отримана відповідачем без достатньої правової підстави.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 31.03.2026 відкрито спрощене провадження без виклику сторін.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, яким позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування заперечень зазначив, що позивач як на підставу заявлених вимог посилається на довідку за результатами аудиторського дослідження, зареєстровану 04.06.2024 за №18383, та наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 02.09.2024 №896 «Про результати службового розслідування», якими встановлено факт неналежної виплати відповідачу додаткової винагороди за безпосередню участь у бойових діях у сумі 31 466 грн 67 коп. у зв`язку з нібито перебуванням його у відпустці. Водночас відповідач зазначає, що такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки позивачем не надано наказу про вибуття у відпустку від 01.06.2023, наказів про прибуття з відпустки, документів, які стали підставою для виплати спірної винагороди, а також доказів фактичного перерахування відповідних коштів. Крім того, відповідач посилається на наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 16.09.2023 №262, відповідно до якого щорічна основна відпустка за 2022 та 2023 роки йому не надавалася, натомість виплачено грошову компенсацію за 38 діб невикористаної відпустки, що, на його думку, спростовує твердження позивача про перебування у відпустці. Також зазначає, що довідкою про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, підтверджується його безпосередня участь у бойових діях у період з 13.05.2023 по 31.07.2023, а відтак обставини, покладені позивачем в основу позову, не відповідають фактичним обставинам справи.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 17.06.2026 витребувано у позивача додаткові докази по справі.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 проходив військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.05.2022 №126 солдата ОСОБА_1 призначено на посаду санітара 1 механізованого взводу 3 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .
У подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.09.2022 №249 відповідача призначено на посаду санітара медичного пункту НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.09.2023 №262 відповідача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Після звільнення відповідача, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.06.2024 №1167 «Про призначення службового розслідування», у військовій частині проведено службове розслідування з метою встановлення причин, умов та обставин, які призвели до здійснення неналежних виплат щомісячної додаткової винагороди за безпосередню участь військовослужбовців у бойових діях, а також для встановлення ступеня вини посадових осіб військової частини НОМЕР_1 , дії чи бездіяльність яких стали причиною допущених порушень.
З матеріалів справи судом встановлено, що у ході проведення зазначеного службового розслідування досліджувались обставини нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої військовослужбовцям за безпосередню участь у бойових діях, правильність оформлення документів, що стали підставою для здійснення відповідних виплат, а також законність використання бюджетних коштів.
Відповідно до довідки за результатами аудиторського дослідження військової частини НОМЕР_1 від 15.05.2024, зареєстрованої 04.06.2024 за №18383, встановлено факт неналежного нарахування та виплати відповідачу додаткової винагороди за безпосередню участь у бойових діях у загальному розмірі 31 466 грн 67 коп., у тому числі податку на доходи фізичних осіб у сумі 4 800 грн 00 коп.
Також з матеріалів справи судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2023 №186 відповідачу була нарахована та виплачена додаткова винагорода за безпосередню участь у бойових діях у розмірі 100 000 грн 00 коп. При цьому, як зазначено у матеріалах службового розслідування та аудиторського дослідження, із вказаної суми надлишково нараховано та виплачено 26 666 грн 67 коп.
У подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02.09.2024 №896 «Про результати службового розслідування» затверджено результати проведеного службового розслідування, яким встановлено факт неналежної виплати колишньому санітару медичного пункту НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 додаткової винагороди за безпосередню участь у бойових діях у загальному розмірі 31 466 грн 67 коп., у тому числі податку на доходи фізичних осіб у сумі 4 800 грн 00 коп.
Водночас зазначеним наказом встановлено, що виявлена переплата виникла внаслідок неналежного нарахування та виплати відповідачу додаткової винагороди за участь у бойових діях, що не відповідало фактичним та правовим підставам для її виплати.
Судом також встановлено, що на момент виявлення зазначеної переплати та затвердження результатів службового розслідування відповідач вже був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку із чим позивач був позбавлений можливості здійснити утримання надміру виплачених коштів із належного відповідачу грошового забезпечення у порядку, передбаченому законодавством.
Посилаючись на встановлені службовим розслідуванням та аудиторським дослідженням обставини, а також на те, що відповідач без достатньої правової підстави отримав додаткову винагороду за безпосередню участь у бойових діях у сумі 31 466 грн 67 коп., у тому числі податок на доходи фізичних осіб у розмірі 4 800 грн 00 коп., позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення надміру виплачених коштів у судовому порядку.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Конституційний Суд України у Рішенні від 06 квітня 2022 року №1-р(II)/2022 зазначив, що частину п`яту статті 17 Конституції України викладено так, що реалізація права на соціальний захист осіб, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей потребує якісного і ефективного законодавчого регулювання та запровадження механізмів забезпечення їх державної підтримки (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини); а також, що з урахуванням вимог частини п`ятої статті 17 Конституції України метою законодавчого регулювання в цій сфері є як усебічне соціальне забезпечення військовослужбовців, яке компенсуватиме установлені законом обмеження та умови служби, властиві цій категорії громадян, так і підвищення мотивації особового складу Збройних Сил України у виконанні ними покладених на них функцій щодо оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності (частина друга статті 17 Основного Закону України).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Згідно з частинами 2, 3 статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до абзацу 1 частини 4 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Пунктами 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (далі Постанова №704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).
Відповідно до статті 9 Закону №2011-XII та Постанови № 704, наказом міністра оборони України від 07.06.2018 №260 було затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260).
Пунктом 2 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, було введено воєнний стан, який продовжується на даний час..
Підпунктом 2 пункту 4 Указу №64/2022 Кабінету Міністрів України доручено забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 Про введення воєнного стану в Україні та № 69 Про загальну мобілізацію, статті 9-2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та абзаців другого восьмого пункту 2 розділу IІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану від 28.06.2023 № 3161-IX Кабінет Міністрів України 28.02.2022 прийняв постанову №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану (далі Постанова №168).
Процедура виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану передбачена у розділі XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 №260 (далі Порядок №260).
Пункт 2 цього розділу Порядку №260 визначає, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану виплачується в таких розмірах:
100 000 гривень - тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора,у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам), та виконують бойові (спеціальні) завдання (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах):
під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно (у тому числі тим, що визначені в абзаці чотирнадцятому цього пункту);
у районах ведення воєнних (бойових) дій з виявлення повітряних цілей противника;
із здійснення польотів в повітряному просторі областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії;
з вогневого ураження противника у складі підрозділу (засобу) ракетних військ і артилерії, підрозділу (засобу) протиповітряної оборони;
на території противника (у тому числі на території між позиціями військ противника та своїх військ, тимчасово окупованих (захоплених) противником територіях);
з вогневого ураження повітряних, морських цілей противника;
з виводу повітряних суден з під удару противника з виконанням зльоту;
кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії (поза межами внутрішніх акваторій портів, пунктів базування, місць тимчасового базування);
у районах ведення воєнних (бойових) дій медичному персоналу медичних частин та підрозділів (медичних підрозділів підсилення);
з відбиття збройного нападу (вогневого ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою;
у районах ведення воєнних (бойових) дій з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів у місцях виконання завдань за призначенням згідно з бойовими розпорядженнями;
За змістом пунктів 3-4 розділі XXXIV Порядку №260 райони ведення воєнних (бойових) дій, склад діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України та склад резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави визначаються відповідними рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України.
Підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи), у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів:
бойовий наказ (бойове розпорядження);
журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Відповідно до пункту 6 розділу XXXIV Порядку №260 про підтвердження безпосередньої участі відряджених до військових частин (установ, організацій) військовослужбовців (далі - відряджені військовослужбовці) у бойових діях або заходах командири військової частини (установи, організації), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець, повідомляють органи військового управління, військові частини (установи, організації) за місцем штатної служби військовослужбовців.
За нормами пунктів 9-10 розділу XXXIV Порядку №260 виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів:
командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини;
керівника органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.
Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.
Виходячи з наведених приписів Порядку №260, підставою для виплати додаткової винагороди є наказ командира військової частини, який, у свою чергу, видається на підставі рапорту (донесення) командира підрозділу, бойового наказу (бойового розпорядження), журналу бойових дій.
Як встановлено судом та не заперечується позивачем, підставою для виплати відповідачу спірних сум додаткової винагороди був наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 186 від 03.07.2023, за яким даному військовослужбовцю була виплачена додаткова винагорода за участь у бойових діях у розмірі 100 000 гривень 00 копійок, з них надлишково нараховано 26 666 гривень 67 копійок.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Тобто, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.
Суд зазначає, що помилки при нарахуванні та виплаті заробітної плати (грошового забезпечення) можуть виникати з різних причин: похибки в математичних розрахунках (арифметичні); неправильне застосування чинного законодавства (методологічні); неуважність (емоціональні); помилки при перерахуванні заробітної плати на рахунки працівників в банках (технічні) тощо.
Отже помилка - це ненавмисне перекручення даних щодо нарахованої та виплаченої працівникам заробітної плати в результаті арифметичних або логічних похибок.
Наслідки помилок при нарахуванні заробітної плати (грошового забезпечення) працівникам можуть полягати в наступному: заробітну плату нараховано у більшому розмірі, ніж передбачено трудовим договором і чинним законодавством; заробітну плату нараховано у меншому розмірі, ніж передбачено трудовим договором і чинним законодавством.
Аналогічно при виплаті заробітної плати (грошового забезпечення) також можуть бути помилки, що призведуть до таких наслідків: працівникові виплатили заробітну плату, яка перевищує нараховану суму; працівникові виплатили заробітну плату, яка менше нарахованої суми.
Виправлення помилок, пов`язаних з нарахуванням заробітної плати (грошового забезпечення), залежить від характеру помилки і виправляється шляхом донарахування або сторнування помилкових сум.
Водночас, помилки, внаслідок якої працівник отримав зарплату у більшому розмірі, умовно поділяють на дві групи: лічильні та не лічильні.
У даному випадку спеціальним законодавством про виплату грошового забезпечення військовослужбовцям не передбачено порядку повернення зайво виплачених коштів, а тому суд застосовує загальні положення Кодексу законів про працю.
Статтею 127 Кодексу законів про працю України встановлені обмеження відрахувань із заробітної плати.
Так, відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу:
1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не повернутого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості, або з дня виплати неправильно обчисленої суми;
2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5 і 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію;
3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).
З наведеного суд доходить висновку, що для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, керівник зобов`язаний видати наказ (розпорядження), але при одночасному дотриманні двох умов: не сплинув один місяць із дня виплати неправильно обчисленої суми; працівник не оспорює підстави та розміри відрахувань, тобто він згоден на таке відрахування або повернення коштів. Такий працівник ставить підпис на самому наказі (розпорядженні) або він пише заяву, в якій підтверджує свій намір повернути надміру виплачені кошти.
Суд зазначає, що з матеріалів справи не вбачається, що виплата надмірно нарахованої грошової допомоги виникла через недобросовісні дії відповідача, натомість дає підстави стверджувати, що така мала місце через дії інших посадових осіб, які готували рапорти, проекти наказів, підписували накази про виплату військовослужбовцям, у тому числі відповідачу , грошової допомоги, передбаченої Постановою №168 з зазначенням розміру такої допомоги.
Наявність підстав для нарахування та виплати відповідачу на період дії воєнного стану грошової допомоги, передбаченої Постановою №168, відноситься до відповідальності керівництва військової частини, де він проходив військову службу по мобілізації на особливий період та відповідних структурних підрозділів, відповідальних за цей напрямок діяльності, і не свідчить про недобросовісність відповідача чи його вину.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги посиланням на довідку за результатами аудиторського дослідження від 15.05.2024, зареєстровану 04.06.2024 за №18383, відповідно до якої встановлено факт неналежного нарахування та виплати відповідачу додаткової винагороди у розмірі 31 466 грн 67 коп., у тому числі податку на доходи фізичних осіб у сумі 4 800 грн 00 коп.
Крім того, позивач посилається на наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02.09.2024 №896 «Про результати службового розслідування», згідно з яким службовим розслідуванням встановлено факт неналежного нарахування та виплати окремим військовослужбовцям додаткової винагороди у розмірі до 30 000 грн та 100 000 грн за безпосередню участь у бойових діях, виконанні бойових (спеціальних) завдань або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони під час їх перебування у відпустках, а загальна сума таких виплат становила 667 182 грн 77 коп., у тому числі 98 302 грн 96 коп. податку на доходи фізичних осіб та 22 752 грн 26 коп. єдиного соціального внеску.
Разом з тим, суд зазначає, що самі по собі довідка за результатами аудиторського дослідження та наказ про результати службового розслідування не є безумовними та достатніми доказами існування у відповідача обов`язку щодо повернення спірних коштів, оскільки наведені документи лише фіксують висновки службового та аудиторського характеру, однак не підтверджують належними і допустимими доказами фактичні обставини, покладені в основу таких висновків.
Так, позивач стверджує, що надмірна виплата додаткової винагороди була здійснена у зв`язку з перебуванням відповідача у відпустці у період, за який йому нараховано винагороду за безпосередню участь у бойових діях.
Однак на підтвердження зазначених обставин позивачем не надано суду наказу від 01.06.2023 «Про вибуття у відпустку», на який міститься посилання у довідці про періоди перебування відповідача у відпустці, а також не подано наказів про прибуття відповідача з відпустки, документів, які стали підставою для оформлення такої відпустки, первинних фінансових документів щодо нарахування та виплати спірної додаткової винагороди, розрахункових відомостей, платіжних документів чи інших належних доказів, які б підтверджували факт здійснення відповідачу відповідних виплат саме за період його перебування у відпустці.
Натомість із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.09.2023 №262 про звільнення відповідача з військової служби вбачається, що щорічна основна відпустка за 2022 та 2023 роки відповідачу не надавалася, а відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» йому виплачено грошову компенсацію за 38 діб невикористаної щорічної основної відпустки, а саме за 18 діб за 2022 рік та 20 діб за 2023 рік.
Зазначений наказ є офіційним документом, виданим самим позивачем, та містить відомості про невикористання відповідачем щорічної основної відпустки, що безпосередньо суперечить доводам позивача про перебування відповідача у відпустці у період, за який йому була виплачена додаткова винагорода.
Більше того, матеріали справи містять довідку про безпосередню участь відповідача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, з якої вбачається, що у період, який позивач вважає періодом перебування відповідача у відпустці, а саме з 13.05.2023 по 31.07.2023, відповідач безпосередньо брав участь у заходах із забезпечення оборони України та виконанні бойових завдань.
Таким чином, наведені у справі письмові докази містять взаємовиключні відомості щодо фактичних обставин проходження відповідачем військової служби, при цьому будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували саме перебування відповідача у відпустці у спірний період, позивачем суду не надано.
За правилами статей 72–77 Кодексу адміністративного судочинства України саме на позивача покладено обов`язок доведення тих обставин, на яких ґрунтуються заявлені ним позовні вимоги. Водночас у даному випадку позивач не довів належними та допустимими доказами обставини, які визначені ним як підстава для виникнення у відповідача обов`язку повернути спірні кошти.
Отже, суд приходить до висновку, що твердження позивача про здійснення відповідачу виплати додаткової винагороди за період його перебування у відпустці не знайшли свого належного підтвердження під час судового розгляду, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами та не можуть бути покладені в основу судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд виснує про безпідставність позовних вимог, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.
Також при прийнятті рішення суд враховує правову позицію, що викладена Верховним Судом у постанові від 03.03.2020 у справі №804/979/17, відповідно до якої правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до положень статті 139 КАС України. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В :
У задоволенні адміністративного позову Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення суми переплати грошового забезпечення (додаткової винагороди) у розмірі 26 666 гривень 67 копійок та стягнення сплаченого при виплаті грошового забезпечення (додаткової винагороди) податку на доходи фізичних осіб у розмірі 4 800 гривень 00 копійок, - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Повний текст рішення складений 26 червня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 ) 
Відповідач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 ) 

Суддя       Н.В. Друзенко