Справа № 522/20108/25-Е
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 рокуОвідіопольський районний суд Одеської області у складі: 
головуючого судді - Кочко В.К.,
при секретарі - Савченко М.В.,
за участю представника позивача - Колеснікова І.Л.,
представника відповідача - Сірко Г.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в селище Овідіополь цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих грошових коштів,
ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Колеснікова Івана Леонтійовича – звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих грошових коштів. У подальшому цивільна справа за вказаним позовом була передана за підсудністю та перебувала в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області.
У позовній заяві зазначено, що 16 липня 2024 року між сторонами була досягнута усна домовленість щодо надання відповідачем послуг з підбору домашнього персоналу.
Позивач зазначала, що у зв`язку з постійним проживанням за межами України та відсутністю можливості користуватися послугами українських банків сторони погодили здійснення розрахунків у валюті євро шляхом перерахування коштів на валютну картку відповідача, відкриту в АТ КБ «ПриватБанк».
На підтвердження виконання своєї частини домовленостей позивач посилалася на здійснення трьох банківських переказів на користь відповідача, а саме:
-21 червня 2024 року – 1500 євро;
-16 липня 2024 року – 900 євро;
-20 серпня 2024 року – 900 євро,
що разом становить 3300 євро.
На думку позивача, письмовий договір між сторонами укладений не був, відповідач послуг не надала, у зв`язку із чим правова підстава для утримання отриманих коштів відсутня, а тому зазначені кошти підлягають поверненню на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Посилаючись на наведені обставини, позивач просила стягнути з відповідача на її користь 3300 євро, а також судові витрати.
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду.
18 листопада 2025 року відповідач ОСОБА_2 через свого представника – адвоката Сірко Галину Миколаївну – подала відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні.
У відзиві відповідач зазначила, що між сторонами фактично були досягнуті домовленості щодо надання послуг з підбору домашнього персоналу, а позивачу було направлено проєкт договору №16/07-01 від 16 липня 2024 року, з умовами якого остання була ознайомлена та погодилася.
Відповідач стверджувала, що саме за домовленістю сторін оплата здійснювалася не на рахунок фізичної особи-підприємця, а на її особисту валютну картку, оскільки позивач повідомила про відсутність можливості здійснити оплату іншим способом.
Також відповідач зазначила, що послуги з підбору домашнього персоналу фактично були виконані, при цьому неодноразово здійснювалася безоплатна заміна кандидатів, хоча умовами запропонованого договору така заміна передбачалася лише протягом чотирнадцяти робочих днів.
Крім того, відповідач пояснила, що переказ у розмірі 1470 євро, здійснений позивачем у червні 2025 року, був пов`язаний із проханням останньої передати зазначені кошти найманому працівнику як оплату його роботи, а частина коштів у сумі 200 євро була повернута за вказівкою позивача іншій особі.
На підтвердження своїх заперечень відповідач надала копію проєкту договору, банківські виписки, електронне листування сторін, а також інші письмові матеріали.
У судовому засіданні відповідач підтримала доводи, викладені у відзиві, та пояснила, що отримані від позивача кошти були перераховані останньою добровільно у зв`язку із домовленостями щодо підбору домашнього персоналу, а тому відсутні підстави вважати їх безпідставно набутими.
Під час судового розгляду судом було допитано свідка ОСОБА_3 , яка повідомила обставини свого працевлаштування через відповідача, виконання роботи у позивача, а також пояснила обставини отримання оплати за виконану роботу.
15 червня 2026 року представником позивача до суду подано письмові пояснення до судових дебатів, у яких останній наполягав на задоволенні позову, посилаючись на недоведеність належного виконання відповідачем домовленостей між сторонами та відсутність належної правової підстави для утримання спірних грошових коштів.
Представник відповідача у судових дебатах заперечував проти доводів позивача, зазначивши, що предметом доказування у даній справі є наявність або відсутність між сторонами правової підстави передачі коштів та підстав для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України. Також представник відповідача просив суд не брати до уваги письмові пояснення позивача, подані 15 червня 2026 року, посилаючись на порушення вимог частини п`ятої статті 174 ЦПК України.
Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши відповідача та свідка, дослідивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, та надавши їм оцінку в їх сукупності, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою звернення ОСОБА_1 до суду стало твердження про те, що після перерахування нею відповідачу грошових коштів у загальному розмірі 3300 євро остання не виконала домовленостей щодо надання послуг з підбору домашнього персоналу, у зв`язку із чим отримані кошти, на думку позивача, є безпідставно набутими та підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України.
Разом із тим під час розгляду справи сторонами не заперечувався факт здійснення позивачем грошових переказів на користь відповідача, а також факт їх отримання останньою.
З наданих позивачем документів, зокрема скріншота історії платежів із застосунку Revolut Bank UAB, убачається, що на користь відповідача були здійснені такі перекази:
-21 червня 2024 року — 1500 євро;
-16 липня 2024 року — 900 євро;
-20 серпня 2024 року — 900 євро.
Зазначені обставини відповідачем не спростовувалися та підтверджувалися також наданими банківськими виписками.
Отже, факт добровільного перерахування позивачем відповідачу грошових коштів у загальному розмірі 3300 євро суд вважає встановленим.
Разом із тим сам по собі факт перерахування грошових коштів не свідчить про наявність підстав для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки відповідно до змісту зазначеної норми обов`язковому встановленню підлягає також відсутність достатньої правової підстави набуття майна або припинення такої підстави після його набуття.
Як убачається із пояснень сторін, між ними існували домовленості щодо підбору домашнього персоналу.
Позивач зазначала, що відповідач не виконала домовленостей належним чином, у зв`язку із чим кошти підлягають поверненню.
Натомість відповідач послідовно стверджувала, що домовленості між сторонами були досягнуті, послуги з підбору домашнього персоналу фактично надавалися, кандидатури неодноразово підбиралися та замінювалися, а грошові кошти були отримані саме у зв`язку із виконанням відповідних домовленостей.
Під час судового засідання відповідач надала особисті пояснення щодо обставин виникнення правовідносин між сторонами, порядку погодження умов співпраці, здійснення замін персоналу, а також щодо окремих переказів коштів, які, за її твердженням, були пов`язані з розрахунками позивача із найманим працівником позивача.
На підтвердження своїх заперечень відповідачем були подані копія проєкту договору від 16 липня 2024 року, банківські виписки, електронне листування сторін, зафіксовані в переписці авіабілети для персоналу, сплачені позивачем, а також інші письмові матеріали.
Крім того, судом було допитано свідка ОСОБА_3 , яка повідомила деталізовано обставини свого працевлаштування, взаємовідносин із сторонами спору та виконання роботи у позивача.
Водночас суд зазначає, що відповідно до статті 89 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили.
Оцінка кожного доказу здійснюється судом не окремо, а у взаємному зв`язку з іншими доказами, що містяться у матеріалах справи.
З огляду на предмет заявлених позовних вимог суд вважає, що вирішальне значення для правильного вирішення спору має не встановлення факту належного чи неналежного виконання сторонами досягнутих домовленостей, а з`ясування питання, чи доведено позивачем наявність усіх юридичних фактів, необхідних для застосування положень статті 1212 ЦК України.
Саме тому суд не вбачає підстав для детальної оцінки якості чи повноти виконання сторонами взаємних домовленостей, оскільки такі обставини виходять за межі предмета доказування у даній справі.
Предметом доказування у цьому спорі є наявність або відсутність достатньої правової підстави набуття відповідачем спірних грошових коштів, а також доведеність тих юридичних фактів, з якими закон пов`язує виникнення обов`язку повернути безпідставно набуте майно.
Сам по собі факт виникнення між сторонами спору щодо обсягу чи належності виконання домовленостей не є тотожним встановленню відсутності правової підстави набуття майна та не породжує автоматичного виникнення кондикційного зобов`язання.
Верховний Суд виходить із того, що глава 83 ЦК України не може використовуватись як універсальний спосіб вирішення будь-якого спору між сторонами. Якщо між сторонами існують правовідносини, в межах яких здійснено передачу майна, сам факт подальшого виникнення спору щодо виконання домовленостей ще не свідчить про відсутність правової підстави набуття такого майна.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20.
За таких обставин суд переходить до правової оцінки спірних правовідносин та перевірки наявності умов для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів, а також з інших юридичних фактів, передбачених законом.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права або інтересу у спосіб, встановлений законом.
Як убачається зі змісту позовної заяви, позивач обрала способом захисту свого права стягнення безпідставно набутих грошових коштів, посилаючись на положення статті 1212 ЦК України.
Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула або зберегла майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно потерпілому. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Таким чином, для виникнення кондикційного зобов`язання необхідною є сукупність таких юридичних фактів:
-набуття або збереження майна однією особою;
-набуття такого майна за рахунок іншої особи;
-відсутність достатньої правової підстави для його набуття або припинення (відпадіння) такої підстави після набуття майна.
Такий правовий висновок неодноразово викладений Великою Палатою Верховного Суду, яка зазначила, що положення статті 1212 ЦК України застосовуються лише за відсутності правової підстави набуття майна або у разі відпадіння такої підстави, тоді як сама лише передача майна від однієї особи іншій не свідчить про виникнення кондикційного зобов`язання.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 та від 13.02.2019 у справі №320/5877/17.
Суд звертає увагу, що сам по собі факт перерахування грошових коштів однією особою іншій не є достатньою підставою для застосування статті 1212 ЦК України.
Позивач повинен довести не лише факт передачі майна, а й відсутність правової підстави його набуття або припинення такої підстави після отримання майна відповідачем.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що саме позивач, який звертається із вимогами про повернення безпідставно набутого майна, повинен довести усі юридичні факти, необхідні для застосування статті 1212 ЦК України, а недоведеність хоча б одного з них виключає можливість задоволення позову.
Такий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18.
Як встановлено судом, факт добровільного перерахування позивачем відповідачу грошових коштів у загальному розмірі 3300 євро сторонами не заперечується.
Разом із тим із пояснень самої позивачки вбачається, що зазначені кошти були перераховані відповідачу саме у зв`язку із домовленостями щодо підбору домашнього персоналу.
Отже, сам позивач пов`язує передачу спірних коштів із існуванням між сторонами певних цивільних правовідносин.
У свою чергу відповідач протягом усього розгляду справи послідовно стверджувала, що зазначені домовленості фактично виконувалися, а отримані кошти були сплачені саме у зв`язку із їх виконанням.
За таких обставин між сторонами фактично виник спір щодо характеру та належності виконання досягнутих домовленостей.
Разом із тим сам по собі спір щодо виконання домовленостей не є тотожним встановленню відсутності правової підстави набуття майна.
Суд зазначає, що у межах даної справи предметом судового розгляду не є встановлення факту належного чи неналежного виконання сторонами взаємних домовленостей, визначення обсягу виконаних робіт або оцінка якості наданих послуг.
Такі обставини можуть бути предметом доказування при вирішенні інших вимог, однак самі по собі не свідчать про виникнення кондикційного зобов`язання.
Відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України саме позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
У даному випадку обов`язок доказування покладався саме на позивача, який мав довести, що на момент отримання відповідачем спірних коштів правова підстава для їх набуття була відсутня, або що така підстава припинила своє існування після отримання коштів.
Разом із тим належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження саме цих юридичних фактів суду не надано.
Посилання представника позивача на відсутність підписаного сторонами договору, актів приймання-передачі послуг, бухгалтерських документів чи інших письмових доказів саме по собі не свідчить про відсутність правової підстави передачі грошових коштів.
Так само наявність між сторонами спору щодо обсягу виконання домовленостей або їх правових наслідків не є достатньою підставою для висновку про безпідставність набуття відповідачем спірних коштів.
Суд також враховує, що під час розгляду справи відповідач не заперечувала факту отримання спірних коштів, однак послідовно пояснювала підстави їх отримання, а її пояснення узгоджувалися з іншими дослідженими судом доказами настільки, що вони не були спростовані належними доказами з боку позивача.
Водночас обставини, на які посилався представник позивача у письмових поясненнях від 15 червня 2026 року, зокрема щодо можливих порушень відповідачем податкового, валютного чи трудового законодавства, не входять до предмета доказування у даній справі та не мають вирішального значення для встановлення наявності чи відсутності підстав для застосування статті 1212 Цивільного кодексу України.
Такі доводи не можуть бути покладені в основу судового рішення, оскільки предметом даного спору є виключно вимога про повернення безпідставно набутих коштів.
Суд не вправі будувати свої висновки на припущеннях. Відповідно до вимог статей 76–81 ЦПК України лише належні, допустимі, достовірні та достатні докази можуть бути покладені в основу судового рішення.
Оцінивши всі докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що позивачем не доведено ані відсутності правової підстави набуття відповідачем спірних грошових коштів на момент їх отримання, ані факту припинення чи відпадіння такої підстави після їх набуття.
За таких обставин одна із необхідних умов виникнення кондикційного зобов`язання, передбаченого статтею 1212 Цивільного кодексу України, судом не встановлена, що виключає можливість задоволення заявлених позовних вимог.
Судом перевірено всі доводи сторін, викладені у позовній заяві, відзиві на позов, письмових поясненнях, поданих до суду процесуальних документах, а також поясненнях, наданих учасниками справи під час судового розгляду.
При цьому суд виходить із того, що відповідно до статті 89 ЦПК України жодний доказ не має для суду наперед встановленої сили, а оцінка доказів здійснюється на підставі всебічного, повного, безпосереднього та об`єктивного дослідження всіх доказів, що містяться у матеріалах справи.
Суд враховує, що між сторонами відсутній спір щодо факту здійснення позивачем переказів грошових коштів на користь відповідача.
Разом із тим саме по собі встановлення факту перерахування коштів не свідчить про виникнення у відповідача обов`язку повернути їх на підставі статті 1212 ЦК України.
Вирішальним для правильного вирішення спору є встановлення наявності або відсутності тих юридичних фактів, які закон визначає як необхідні умови виникнення кондикційного зобов`язання.
Саме таких обставин позивачем належними та допустимими доказами доведено не було.
Посилання представника позивача на відсутність письмового договору, актів приймання-передачі послуг, бухгалтерських документів, а також на спосіб перерахування грошових коштів саме по собі не підтверджує відсутності правової підстави набуття відповідачем спірних коштів та не є достатнім для застосування статті 1212 ЦК України.
Крім того, зазначені доводи значною мірою стосуються інших правовідносин, які не є предметом розгляду у даній цивільній справі.
Суд також враховує заперечення представника відповідача щодо подання стороною позивача письмових пояснень до судових дебатів із посиланням на положення частини п`ятої статті 174 ЦПК України.
Разом із тим незалежно від вирішення питання щодо процесуальної оцінки зазначених письмових пояснень наведені у них обставини не спростовують висновків суду про недоведеність необхідних умов застосування статті 1212 ЦК України.
З огляду на принцип диспозитивності цивільного процесу суд не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, самостійно змінювати підстави позову або надавати правову оцінку іншим способам захисту цивільного права, які позивачем не заявлялися.
При цьому суд окремо зазначає, що не надає оцінки питанням належного чи неналежного виконання сторонами досягнутих домовленостей щодо підбору домашнього персоналу, оскільки такі питання не входять до предмета доказування у даній справі та не є визначальними для вирішення спору про повернення безпідставно набутих коштів.
Предметом судового розгляду у цій справі було виключно встановлення наявності чи відсутності підстав для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово зазначав, що хоча національний суд зобов`язаний надати належне обґрунтування свого рішення, це не означає обов`язку надавати детальну відповідь на кожний довід сторони.
Аналогічний підхід висловлено у рішеннях ЄСПЛ у справах «Ruiz Torija v. Spain» та «Серявін та інші проти України».
Оцінивши всі наявні у справі докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що позивачем не доведено наявності усіх юридичних фактів, необхідних для виникнення у відповідача обов`язку повернути спірні грошові кошти як безпідставно набуті.
Суд виходить із того, що цивільне судочинство ґрунтується на принципі змагальності сторін, а тому саме позивач повинен довести наявність усіх юридичних фактів, з якими закон пов`язує виникнення у відповідача обов`язку повернути майно як безпідставно набуте. Суд не вправі усувати недоліки доказування однієї зі сторін або будувати свої висновки на припущеннях. Оскільки належних, допустимих та достатніх доказів відсутності або відпадіння правової підстави набуття відповідачем спірних коштів позивачем не надано, підстав для задоволення позову суд не вбачає.
Таким чином, заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Інші доводи сторін, наведені у позовній заяві, відзиві, письмових поясненнях та під час судового розгляду, судом перевірені, однак не впливають на правильність вирішення даного спору, оскільки не спростовують наведених висновків суду.
Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки у задоволенні позову суд дійшов висновку про відмову у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати залишаються за позивачем.
Керуючись статтями 12, 13, 76–82, 89, 141, 258, 259, 263–265 ЦПК України, статтями 11, 15, 16, 202, 205, 626, 627, 638, ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих грошових коштів - відмовити. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі складання рішення у повному обсязі - з дня складання у повному обсязі.

Суддя       В.К.Кочко