П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/24187/25	

Головуючий І інстанції: Бабенко Д.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Кравченка К.В., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 08.08.2025р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:
21.07.2025р. ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДПС у Одеській області, в якому просила суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 17.04.2024р. №0158075-2409-1509-UА51100030000027628 - про визначення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2023 рік в сумі 247 652,10 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем було отримано податкове повідомлення-рішення щодо сплати податку на нерухоме майно (сільськогосподарські будівлі «сіносховища» та «вісової»), відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2023 рік. Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням позивач 07.05.2025р. оскаржив його до ДПС України в порядку положень ст.56 ПК України, однак рішенням ДПСУ від 09.07.2025р. вказану скаргу було залишено без задоволення. Вважаючи дане рішення податкового органу неправомірним та таким, що ґрунтується на невірному тлумаченні діючого законодавства, позивач оскаржив його у судовому порядку. 
Крім того, у позовній заяві позивач стверджує, що аналогічні податкові повідомлення-рішення за 2019-2022 роки були предметом судового розгляду, за результатом якого, такі повідомлення-рішення з таких самих підстав визнані протиправними та скасовані.
Відповідач надав свої письмові заперечення проти позову, в яких просив у задоволенні позову відмовити, оскільки оскаржуване податкове повідомлення-рішення було прийнято правомірно. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року (ухваленому в порядку письмового провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 – задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 17.04.2024р. №0158075-2409-1509-UА51100030000027628.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник відповідача 06.10.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального і процесуального права, та просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.08.2025р. та прийняти нове – про відмову у їх задоволенні в повному обсязі. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ДПС в Одеській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. 
27.10.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому представник позивача категорично заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
31.10.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.
Судом 1-ї інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Позивач - ОСОБА_1 з 31.10.2019р. є власником об`єктів нерухомого майна, зокрема, Комплексу нежитлових будівель та споруд №9 (територія Біляївської міськради) буд.2, загальною площею 4928,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1656076951210), що розташований за адресою: Одеська область, м.Біляївка, та які складається з будівлі «сіносховища» під літ. «А» (пл.2942,2 кв.м) та будівлі «вісової» під літ. «Б» (пл.1986,2 кв.м).
Вказані приміщення, відповідно до даних Державного класифікатору будівель та споруд ДК 018-2000, відносяться до приміщень класу 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва, та рибного господарства, що підтверджується експертним висновком від 04.08.2022 АС2 №2204603, складеним ДП «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві», яке є розробником Державного класифікатора ДК 018-2000.
Також, позивачці з 10.08.2020р. належить на праві власності земельна ділянка загальною площею 1,0834 га, що розташована за адресою: Одеська область, Біляївська ОТГ, з кадастровим номером: 5121010100:01:002:0905, «сільськогосподарського призначення», вид використання «для ведення особистого селянського господарства». Позивач сплачує земельний податок за цю земельну ділянку, яка віднесену до «сільськогосподарських угідь».
26.11.2022р. між Селянським (фермерським) господарством «РОСИНКА» (Замовник) та фізичною особою ОСОБА_1 (Виконавець) укладено договір про надання сільськогосподарських послуг (далі Договір), предметом якого є надання виконавцем сільськогосподарських послуг:
- зберігання овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів (надалі - «Продукція»);
- оброблення продукції для захисту від комах та гризунів;
- сортування переданої Замовником продукції;
- інші послуги, необхідні для зберігання та охорони продукції.
У п.1.3. зазначеного Договору сторони, зокрема, передбачили, що місце надання послуги: Комплекс сільськогосподарських будівель та споруд № 2 та № 9, розташовані за адресою: Одеська область, Біляївський район, м. Біляївка, 1-й км, шляху Біляївка- Вигода 2.
Згідно з п.8.1. Договору, цей Договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами і діє протягом 1 (одного) року, а в частині виконання своїх зобов`язань Сторонами - до повного їх виконання. Якщо не пізніше ніж за ЗО (тридцять) календарних днів до закінчення дії договору, жодна зі сторін не заявить про свій намір припинити дію договору, змінити його зміст, та / або розірвати даний договір, то договір вважається продовженим на тих же умовах на кожний наступний рік. Кількість пролонгацій не обмежена.
Протягом 2023 року ОСОБА_1 надавала сільськогосподарські послуги зі зберігання, сортування, обробки для захисту від комах та гризунів овочів на підставі Договору від 26.11.2022р., що підтверджується Актами здачі-прийомки виконаних робіт (послуг) від 31.03.2023р. №1, від 30.06.2023р. №2, від 30.10.2023р. №3 та від 30.12.2023р. №4.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2023р. у справі №420/10499/23 задоволено позов ОСОБА_1 та визнано протиправними і скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області:
- від 08.07.2022 року №0448306/2019-2411-1509, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за 2019 року з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму - 38562,27 грн.
- від 08.07.2022 року №0448306/2020-2411-1509, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за 2020 року з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму - 160030,49 грн.
- від 08.07.2022 року №0448306-2411-1509, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за 2021 року з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму - 221778 грн.
- від 29.03.2023 року №0000381-1307-1532 про сплату податкового боргу в сумі 420370,76 грн.
- рішення про опис майна у податкову заставу від 14.04.2023 року №298/15-32-13-07.
В подальшому, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2025р. у іншій подібній справі №420/34374/24, яке набрало законної сили 02.07.2025р., визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПСв Одеській області №1859517-2409-1509 від 07.04.2023р.
Зазначене податкове повідомлення-рішення було направлено позивачці засобами поштового зв`язку з повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу: м.Біляївка, вул.Миру,46.
Водночас, як слідує з даних ЄДРЮО та ФОП та змісту паспорту позивачки, остання з 2021р. фактично зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Основним видом діяльності позивача за КВЕД вказано: 01.11. вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, серед додаткових видів діяльності зазначено, зокрема 01.13 вирощування овочів і баштанних культур, корнеплодів і бульбоплодів.
13.01.2025р. позивачка звернулася до начальника Центру обслуговування платників Біляївського відділу обслуговування платників Одеської ДПІ ГУ ДПС в Одеській області із заявою про надання інформації, чи приймалось відносно неї податкове повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2023 та 2024 роки.
Також, в подальшому, позивач звернулася і до ГУ ДПС в Одеській області із заявою про проведення звірки даних та перерахунок податкового боргу, визначеного податкове повідомлення-рішення №0158075-2409 1509-UA51100030000027628 від 17.04.2024р., до якої долучила копії таких документів: витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №220119715; витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №187248238; технічного паспорту будівлі; експертного висновку; договору про надання сільськогосподарських послуг від 26.11.2022 року; додаткової угоди від 24.12.2022 року; акту №1 здачі-прийомки виконаних робіт (послуг) від 31.03.2023 року; акту №2 здачі-прийомки виконаних робіт (послуг) від 30.06.2023 року; акту №3 здачі-прийомки виконаних робіт (послуг) від 30.10.2023 року; акту №4 здачі-прийомки виконаних робіт (послуг) від 30.12.2023 року; витягу з Державного земельного кадастру; подяки від ГО «Українська торгово-економічна місія» Волонтерський рух «Вільні»; подяки від ГО «Янголи світла»; акту здачі-прийняття благодійної допомоги від 03.03.2023 року; акту приймання-передачі ТМЦ від 12.07.2023 року; довідки №194 від 06.03.2023 року; постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2023 року по справі № 420/10499/23; виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
02.05.2025р. ГУ ДПС в Одеській області надіслало позивачу лист № 20569/6/15-32-24-09-06 від 02.05.2025р., в якому повідомлялося про відмову позивачці в перерахунку заборгованості з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2023 рік з таких підстав: за відсутності у однієї з двох умов, визначених підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України для звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме позивачка протягом 2023 не знаходилась на обліку в органах податкової служби як підприємець та не має підтвердження використання комплексу будівель та споруд №9, нежитлова будівля №2, у підприємницькій діяльності з січня 2023 року по грудень 2023 року, вимоги щодо поширення на позивача дії пп. «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПКУ при прийнятті рішення щодо нарахування зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2023 рік є необґрунтованими.
Не погодившись з даним рішенням, 07.05.2025р. позивач подала скаргу до Державної податкової служби України на податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області №0158075-2409-1509-UA51100030000027628 від 17.04.2024р.
09.07.2025 року представником позивача отримано на електронну адресу рішення ДПС України про результати розгляду скарги від 09.07.2025р. №19660/6/99-00 06-01-08-06, яким скаргу позивачки залишено без задоволення.
Вважаючи протиправним податкове повідомлення-рішення №0158075-2409-1509-UA51100030000027628 від 17.04.2024, яким визначено суму податкового зобов`язання за 2023 рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 247652,10 грн, позивач звернулась до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності спірного рішення відповідача.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, в цілому погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Згідно із ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.
Як чітко визначено ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
Тож, адміністративний суд, здійснюючи судовий розгляд справи, перевіряє, зокрема, оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність вищенаведеним, закріпленим процесуальним законом критеріям.
Так, положеннями ст.265 ПК України визначено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Згідно з приписами пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платники податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Так, як загально відомо, «об`єктом оподаткування» - є об`єкт житлової і нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України), а «базою оподаткування» - загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України).
У відповідності до пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності.
За правилами пп.266.3.3 п.266.3 ст.266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.
У розумінні положень ст.30 ПК України, «податковою пільгою» є передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених п.30.2 цієї статті.
Так, положеннями пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України чітко визначено перелік об`єктів нерухомого майна, які не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Таким чином, виходячи із системного тлумачення вказаної норми ПК України необхідно вказати, що законодавець у кожному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не являється об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Кожен із визначених у пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України «буквених» пунктів фактично має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю, зокрема, діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування, тобто непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо.
Про те, що пп. «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України була визначена «податкова пільга» в тому числі і для фізичних осіб, свідчить подальше законодавче уточнення правового регулювання. Законом України «Про внесення змін до ПК України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» від 23.11.2018р. №2628-VIII пп. «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
При цьому, варто звернути увагу на те, що встановлена пп. «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, пільга стосується діяльності сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для її ведення, зокрема стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.
Системний аналіз змісту вказаної вище норми у наведених редакціях дає підстави для висновку про те, що правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати у відповідності до положень пп. «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України є призначення такої будівлі для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а також особа має бути сільськогосподарським товаровиробником.
Одночасно слід зауважити, що аналогічної правової позиції з цих спірних питань дотримується і Верховний Суд, зокрема, у постанові від 12.10.2021р. у справі №580/322/20.
Таким чином, сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме споруди сільськогосподарських товаровиробників не є підставою для звільнення від оподаткування. Зокрема, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки з його статусом (придатністю його застосування у сільськогосподарській діяльності), а й з фактичним використанням цієї будівлі у сільськогосподарській діяльності.
У цьому контексті, судова колегія зазначає, що 17.08.2000р. Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом №507 затверджено і введено в дію «Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000», який був призначений для використання органами центральної, а також місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики і всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в «Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000» є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням.
У відповідності до «Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000», клас будівель сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства з кодом 1271 включає: будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та такі інші. При цьому, він не включає споруди зоологічних та ботанічних садів (2412).
Зокрема, до будівель з кодом 1271 відноситься: будівлі для тваринництва (1271.1); будівлі для птахівництва (1271.2), будівлі для зберігання зерна (1271.3), будівлі силосні та сінажні (1271.4), будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства (1271.5), будівлі тепличного господарства (1271.6), будівлі рибного господарства (1271.7), будівлі підприємств лісівництва та звірівництва (1271.8), будівлі сільськогосподарського призначення інші (1271.9).
Як встановлено з матеріалів справи судами обох інстанцій, з 10.08.2020р. позивачці належить на праві власності земельна ділянка загальною площею - 1,0834 га, що розташована за адресою: Одеська область, Біляївська ОТГ, з кадастровим номером: 5121010100:01:002:0905, «сільськогосподарського призначення», вид використання «для ведення особистого селянського господарства».
З матеріалів справи також видно, що 26.11.2022 року між Селянським (фермерським) господарством «РОСИНКА» (Замовник) та фізичною особою ОСОБА_1 (Виконавець) укладено договір про надання сільськогосподарських послуг (далі Договір), предметом якого є надання виконавцем сільськогосподарських послуг: зберігання овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів (надалі - «Продукція»); оброблення продукції для захисту від комах та гризунів; сортування переданої Замовником продукції; інші послуги, необхідні для зберігання та охорони продукції.
У п.1.3. означеного Договору сторони, зокрема, передбачили, що місце надання послуги: комплекс сільськогосподарських будівель та споруд № 2 та № 9, розташовані за адресою: Одеська область, Біляївський район, м. Біляївка, 1-й км, шляху Біляївка- Вигода 2.
Згідно з п.8.1. Договору, цей Договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами і діє протягом 1 (одного) року, а в частині виконання своїх зобов`язань Сторонами - до повного їх виконання. Якщо не пізніше ніж за ЗО (тридцять) календарних днів до закінчення дії договору, жодна зі сторін не заявить про свій намір припинити дію договору, змінити його зміст, та / або розірвати даний договір, то договір вважається продовженим на тих же умовах на кожний наступний рік. Кількість пролонгацій не обмежена.
Також, судами обох інстанцій з матеріалів справи встановив, що протягом 2023 року позивачка надавала «сільськогосподарські послуги» зі зберігання, сортування, обробки для захисту від комах та гризунів овочів на підставі Договору від 26.11.2022р., що підтверджується Актами здачі-прийомки виконаних робіт (послуг) від 31.03.2023 р. №1, від 30.06.2023р. №2, від 30.10.2023р. №3 та від 30.12.2023р. №4.
Отже, з огляду на викладене, судова колегія доходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції, висновку про те, що нежитлові будівлі, які належать позивачу на праві власності: будівлі сіносховища площею - 2942,2 кв.м. і будівлі вісової площею - 1986,2 кв.м., з урахуванням їх класифікаційних ознак та функціонального призначення згідно з «Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000», а також експертним висновком ДП «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» від 04.08.2022р. АС2 №2204603, дійсно відносяться до приміщень класу 1271 - «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва, та рибного господарства».
Зазначені обставини також фактично визнаються й сторонами у справі, що, в силу вимог ст.78 КАС України, не підлягає доказуванню.
Згідно з пп.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України, сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Тобто, визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у пп.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», тоді як в даному конкретному випадку йдеться саме про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»).
Відповідно до п.п.5.2,5.3 ст.5 ПК України, у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.
Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у ст.1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18.01.2001р. за №2238-III, під яким законодавець визначає фізичну особу або ж юридичну особу, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власно-виробленої продукції, а також її реалізацією.
Окрім того, з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, законодавцем вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».
Так, за приписами ст.1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» від 23.09.2008р. №575-VI, виробниками сільськогосподарської продукції вважаються також юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.
Таким чином, системний аналіз наведених норм дає підстави вважати, що поняття «сільськогосподарський товаровиробник» не суперечить його визначенню у пп.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України, яке, до того ж, має чітко обмежену сферу застосування.
Як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до положень п.5.3 ст.5 ПК України.
Враховуючи викладене, посилання ГУ ДПС в Одеській області на те, що позивач нібито взагалі не підпадає під визначення «сільськогосподарський товаровиробник», судова колегія, як і окружний суд, оцінює критично та наголошує, що згідно з ПК України вимога про те, що «сільськогосподарський товаровиробник» має бути юридичною особою стосується лише платників єдиного податку 4 групи.
Для всіх інших правовідносин сільськогосподарським товаровиробником може бути як фізична так і юридична особа, яка є як платником єдиного податку, так і та, що знаходиться на загальній системі оподаткування.
Слід зазначити, що саме таке правозастосування повністю відповідає і судовій практиці Верховного Суду, викладеній у постановах від 10.04.2020р. у справі №823/1751/17, від 24.04.2020р. у справі №540/2206/19, від 26.11.2020р. у справі №560/168/19 та від 17.02.2021р. у справі №820/3707/17.
Більш того, на користь наведеного вище висновку про те, що положення пп. «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України є застосовними в тому числі й для фізичних осіб, свідчить і подальше законодавче уточнення правового регулювання. 
Як уже зазначалось вище, законодавець з 01.01.2019р. уточнив, що сільськогосподарським товаровиробником є як юридичні, так і фізичні особи.
Отже, суд вважає помилковим твердження відповідача про те, що позивачка у 2023 році не була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності, а тому пільга, передбачена пп. «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України не може бути застосована до позивача.
Також, судова колегія зауважує, що пп. «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, викладений у редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо вдосконалення онлайн-комунікації з платниками податків та уточнення окремих положень законодавства» від 23.02.2024 року № 3603-IX, набув чинності - 16.03.2024р. а саме: «..будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Нежитлові сільськогосподарські будівлі» (код 1271) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку».
За таких підстав, судова колегія вважає помилковим розповсюдженням на позивача умов пп. «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України у 2023 році, за який нараховано позивачу податок на майно, відмінне від земельної ділянки.
При цьому апеляційний суд зауважує, що у 2023 році пп. «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України діяв у редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» від 23 листопада 2018 року № 2628-VIII: «…будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку».
При чому, слід зазначити й про те, що, відповідно до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2023р. у справі №420/10499/23 встановлено, що у позивача та її сім`ї були у власності земельні ділянки, які вони використовували та які ОСОБА_1 продовжує використовувати в особистому селянському господарстві, тобто є «сільськогосподарським виробником».
Аналогічні обставини також були встановлені і у рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2025р. у справі №420/34374/24, яке набрало законної сили 02.07.2025.
Отже, за таких підстав, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що у 2023 році позивачка була «сільськогосподарським виробником», використовувала у сільськогосподарській діяльності спірну нежитлову будівлю загальною площею - 4928 кв.м., що складається з будівлі «сіносховища» площею - 2942,2 кв.м. і будівлі «вісової» площею - 1986,2 кв.м., а відтак, означений об`єкт нерухомого майна не є об`єктом оподаткування відповідно до пп. «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин.
Відтак, за вказаних підстав оскаржуване податкове повідомлення-рішення №0158075-2409-1509-UA51100030000027628 від 17.04.2024р., яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за 2023 рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 247652,10 грн, дійсно є протиправним та підлягає скасуванню.
Інші доводи відповідача суд вважає спростованими вищенаведеними висновками суду.
Що ж стосується питання дотримання позивачем строку звернення до суду, то судова колегія з цього приводу зазначає таке.
Так, відповідно до вимог пп. 266.7.2. п.266.7 ст.266 ПК України, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити, визначені в абзаці першому цього підпункту, що надсилаються платнику податку, повинні містити щодо кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, зокрема, але не виключно, інформацію про адресу місцезнаходження об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості, його площу, ставки та надані фізичним особам пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
У разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання (пп 266.10.2. п.266.10 ст.266 ПК України).
Згідно з п.42.2 ст.42 ПК України, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата (п. 42.3 ст. 42 ПК України).
Так, як встановлено судами обох інстанцій та підтверджено представником ГУ ДПС в Одеській області в судовому засіданні суду 1-ї інстанції, спірне податкове повідомлення-рішення №0158075-2409-1509-UA51100030000027628 від 17.04.2024р. надсилалось позивачці засобами поштового зв`язку з повідомленням про вручення поштового відправлення на таку адресу: м.Біляївка, вул.Миру,46.
Водночас, як свідчать матеріали справи, зокрема, копія паспорту позивача та виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, остання зареєстрована з 2021р за адресою: м.Біляївка, пров.Богдана Хмельницького, буд.7-А.
Як вбачається з матеріалів справи, у судовому засіданні суду 1-ї інстанції представник відповідача так і не надала суду жодних логічних пояснень та обґрунтувань щодо причин і підстав направлення ОСОБА_1 спірного податкового повідомлення-рішення за іншою адресою, ніж податкова адреса реєстрації позивача.
Отже, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вказує про неналежність наданих Головним управлінням ДПС в Одеській області копій повідомлень про вручення поштового відправлення як доказів належного надсилання спірного податкового повідомлення-рішення.
Враховуючи наведені обставини, судова колегія, оцінивши надані сторонами докази, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки Головним управлінням ДПС в Одеській області не надано належного документального підтвердження належного виконання обов`язку щодо надсилання позивачу за його податковою адресою податкового повідомлення-рішення, то відповідно, платник податків не є повідомленим про наявність податкового зобов`язання в установленому ПК України порядку.
Окрім того, одночасно слід зазначити й про те, що питання дотримання строку оскарження спірного податкового повідомлення-рішення в адміністративному порядку також було досліджено й Державною податковою службою України під час розгляду скарги позивача.
Суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.07.2025 по справі №500/2276/24 виснувала, що норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини 4 статті 122 КАС України.
Отже, у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.
Таким чином, з урахуванням наведеного, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції вважає, що позивач, в даному випадку, не пропустила встановлений законом строк звернення до суду із даним позовом, оскільки рішення ДПС України за результатом розгляду скарги позивача прийнято 09.07.2025р., а з цим позовом до суду позивач звернулась - 21.07.2025р.
Решта доводів та заперечень відповідача висновків суду 1-ї інстанції не спростовують.
Отже, за таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку про те, що позовні вимоги дійсно підлягають задоволенню.
До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, в цілому вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. 
Наведені ж в апеляційній скарзі відповідача доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права, в зв`язку із чим, суд 2-ї інстанції не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в цій апеляційній скарзі.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів також керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу відповідача - без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.195,308,311,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, апеляційний суд, – 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Одеській області – залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 16.06.2026р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: К.В. Кравченко 

В.О. Скрипченко