ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 260/6811/25 пров. № А/857/10286/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Мандзія О.П., 
суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я., 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року у справі № 260/6811/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дії та бездіяльності протиправними,

суддя у І інстанції – Микуляк П.П.,
дата ухвалення рішення - 22.01.2026, 
місце ухвалення рішення - м. Ужгород,
дата складення повного тексту рішення – не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі також відповідач), у якому просив суд: 
- визнати протиправними і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 071950001722 від 25.06.2025 р. про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 для обчислення розміру пенсії в повному обсязі наступні періоди роботи:
- з 26.06.1981 р. по 25.09.1983 р. на ПКМ № 422 ГлавЦЧОсільбуд управління «Білгородоблсільбуд» Міністерства сільського господарства РРФСР;
- з 21.02.1984 р. по 18.08.1984 р. на Сафоновському плодоводчому радгоспі Курського тресту «ПЛОДОПРОМ» Міністерства плодоовочевого господарства РРФСР;
- з 21.10.2005 р. по 15.04.2006 р. у Торунському дитячому садку Міжгірського районного відділу освіти Закарпатської області;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з 14 червня 2025 року;
- допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі.
Позовна заява мотивована тим, що 18 червня 2025 року позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення йому пенсії за віком як особі, яка досягла 60-річного віку, при наявності страхового стажу від 15 років, однак рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 25.06.2025 за № 071950001722 йому було відмовлено у призначенні пенсії за віком, оскільки згідно наданих документів його загальний стаж становить 14 років 3 місяці 11 днів. Представник позивача зазначає, що відмова мотивована тим, що до страхового стажу не зараховано період діяльності згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці наявне виправлення в даті народження та відсутня печатка, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58. До рішення було додано розрахунок стажу позивача, до якого не було включено періоди його роботи на ПКМ № 422 з 26.06.1981 р. по 25.09.1983 р. та на Сафоновському плодоводчому радгоспі Курського тресту «ПЛОДОПРОМ» Міністерства плодоовочевого господарства РРФСР з 21.02.1984 р. по 18.08.1984 р. Представник позивача звертає увагу, що відповідачем допущені помилки у математичних підрахунках страхового стажу позивача згідно з документом «Форма РС-право» від 25.06.2025 р.
Представник позивача вважає, що загалом відповідачем безпідставно не було зараховано до стажу роботи ОСОБА_1 періоди роботи з 26.06.1981 р. по 25.09.1983 р., з 21.02.1984 р. по 18.08.1984 р., не в повному обсязі зараховано період роботи з 21.10.2005 р. по 15.04.2006 р., а також помилково підраховано загальний страховий стаж за інші періоди, що в сукупності призвело до зменшення страхового стажу позивача на 02 роки 10 місяців 27 днів. Вважає рішення про відмову в призначенні пенсії № 071950001722 від 25.06.2025 року неправомірним та необґрунтованим.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, оформлене листом від 25 червня 2025 року за № 071950001722 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи позивача з 26 червня 1981 року по 25 вересня 1983 року та з 21 лютого 1984 року по 18 серпня 1984 року відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 26 червня 1981 року та з 04 листопада 2005 року по 15 квітня 2006 року відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_3 від 26 квітня 2005 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з 15 червня 2025 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (код ЄДРПОУ - 21084076) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок). 
Не погодившись із вказаним рішенням в частині задоволених вимог, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що підстав для зарахування до загального страхового стажу періоду трудової діяльності згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 26.06.1981, немає, оскільки внесена на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки дата народження особи містить виправлення, не засвідчене належно, що не відповідає вимогам пункту 2.12 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162.
Звертає увагу, що запис у трудовій книжці не є безумовним доказом про період роботи особи у разі наявності обґрунтованих сумнівів щодо достовірності відповідної інформації; неправильне оформлення печатки підприємства може вказувати на неточності в трудовій книжці та ставити під сумнів достовірність відомостей про зазначені в ній періоди роботи; у разі виявлення неточностей у трудовій книжці для підтвердження трудового стажу можна використовувати дані з реєстрів, довідки, виписки, трудові договори та інші відповідні документи, які містять відомості про періоди роботи.
Вказує, що Головним управлінням правомірно було відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком з врахуванням ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки на момент звернення у позивача відсутній необхідний страховий стаж
Апелянт просив скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду по справі № 260/6811/25 від 22.01.2026 в частині задоволення позовних вимог, та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що посилання відповідача на те, що на титульній сторінці трудової книжки серії НОМЕР_1 наявне виправлення в даті народження позивача, є безпідставним, оскільки в дійсності таке виправлення фактично відсутнє, що підтверджується доданою нами до позову кольоровою скан-копією цієї трудової книжки.
Щодо відсутності на титульній сторінці трудової книжки серії НОМЕР_1 печатки ПКМ №422 зазначає, що на позивача не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Позивач як працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, відтак вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком. Окрім того, посилання відповідача у рішенні про відмову в призначенні пенсії №071950001722 від 25.06.2025 року на те, що трудова книжка серії НОМЕР_1 заповнена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, на наше переконання є безпідставним, оскільки ця трудова книжка була заведена ПКМ №422 ще 26.06.1981 року і останній запис до неї було внесено 18.08.1984 року, тобто задовго до набуття чинності вищевказаною Інструкцією.
Просить залишити без змін рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22.01.2026 року у справі №260/6811/25 позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, а апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області – без задоволення.
У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог учасниками справи не оскаржується, а тому в силу приписів частини першої статті 308 КАС України не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 КАС України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 червня 2020 року ОСОБА_1 , після досягнення 60-річного віку, звернувся до Міжгірського об`єднаного управління ПФУ Закарпатської області із заявою про призначення пенсії, яка була зареєстрована за № 1063, до якої додав документи, передбачені п. 2.2. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1 зокрема: копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків; копію паспорта; трудову книжку серії НОМЕР_1 ; трудову книжку серії НОМЕР_3 ; військовий квиток серії НОМЕР_5 ; виписку з єдиного реєстру; довідку за формою ОК-5; посвідчення особи, яка проживає на території гірського населеного пункту; заяву про спосіб виплати пенсії.
Рішенням Міжгірського об`єднаного управління ПФУ Закарпатської області позивачу було відмовлено у призначенні пенсії та надано довідку про наявний страховий стаж від 16.10.2020 р. № 101/02.13, згідно з якою загальний страховий стаж становить 16 років 06 місяців 29 днів та позивач отримає право на пенсійну виплату 15.06.2025 р.
За наявності страхового стажу 16 років 06 місяців 29 днів, на підставі довідки від 16.10.2020 р. № 101/02.13, ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області із відповідною заявою та його було взято на облік і призначено тимчасову допомогу відповідно до Порядку призначення тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, затвердженого постановою КМУ від 27.12.2017 р. № 1098.
У період з 16.10.2020 р. по 14.06.2025 р. позивачу виплачувалася соціальна допомога.
18 червня 2025 року позивач звернувся до Міжгірського сектору обслуговування громадян із заявою про призначення пенсії, яка була зареєстрована за № 1207. До заяви було додано всі необхідні документи, передбачені п. 2.2. Порядку № 22-1, зокрема: копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків; копію паспорта; трудову книжку серії НОМЕР_1 ; трудову книжку серії НОМЕР_3 ; військовий квиток серії НОМЕР_5 ; архівні довідки від 03.07.2020 р. № 37 та № 38; виписку з єдиного реєстру; довідку за формою ОК-5; посвідчення особи, яка проживає на території гірського населеного пункту; заяву про спосіб виплати пенсії.
Вказану заяву за принципом екстериторіальності було передано до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області для розгляду.
Листом від 25.06.2025 р. № 16616/03-16 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській повідомило позивача про прийняте рішення про відмову у призначенні пенсії від 25.06.2025 р. № 071950001722, у зв`язку з відсутністю необхідно страхового стажу.
Відповідачем у вищезгаданому рішенні було зазначено, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви до загального страхового стажу не враховано період діяльності згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_6 від 26.06.1981 р., оскільки на титульній сторінці наявне виправлення в даті народження та відсутня печатка, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58.
В рішенні зазначено, що для зарахування періодів роботи зазначених в трудовій книжці до страхового стажу необхідно надати уточнюючі довідки про періоди роботи, видані підприємствами, на яких працював заявник, на підставі первинних документів за час виконання роботи.
Відповідач вказав, страховий стаж заявника 14 років 3 місяці 11 днів. Вік заявника 65 років 0 місяців 4 дні.
Згідно з оскаржуваним рішенням після досягнення віку 60 років та відсутності необхідного страхового стажу 27 років, пенсія за віком призначається після досягнення віку 63 роки за наявності страхового стажу (в 2023 році) від 20-30 років, після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу від 15-22 років.
Позивач не погодившись з відмовою відповідача щодо призначення пенсії звернувся з даним адміністративним позовом до суду. 
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що періоди роботи позивача з 26.06.1981 р. по 25.09.1983 р. та з 21.02.1984 р. по 18.08.1984 р. відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 26.06.1981 р. та з 04.11.2005 р. по 15.04.2006 р. відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_3 від 26.04.2005 р. безпідставно не враховані до страхового стажу позивача, а відмова відповідача зарахувати до страхового стажу позивача такі періоди порушує право на соціальний захист, гарантоване Конституцією України та Законом № 1058-IV.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України визначаються законодавством про пенсійне забезпечення, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, закону про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні (частина перша статті 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV)).
Статтею 1 Закону № 1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Згідно із пунктом 1 частини першої та частиною четвертою статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Колегія суддів також звертає увагу на пункт 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV, згідно з яким до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. 
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду до прийняття Закону №1058-IV регулював Закон України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-ХІІ).
Приписами статті 56 Закону №1788-XII визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання статті 62 Закону №1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» затвердив Порядок № 637 (далі– Порядок № 637).
Пунктами 1-2 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
В силу вимог абзацу першого пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Системний аналіз вказаних норм права свідчить про те, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж позивача є його трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутності трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами чи показань свідків.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.02.2020 у справі №415/4914/16-а, від 16.04.2020 у справі №159/4315/16-а, від 21.05.2020 у справі №550/927/17 та від 26.04.2021 у справі №348/2180/16-а.
Пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджений наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі– Інструкція №58) також передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Згідно положень пункту 2.2 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Відповідно до пункту 2.4 цієї Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
До прийняття наведеної вище Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162 (далі також – Інструкція № 162) (чинної на момент заведення трудової книжки позивача), пунктом 1.1. якої було також передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 26.06.1981 р. позивач працював:
- з 26.06.1981 р. по 25.09.1983 р. на посаді шофера до ПКМ № 422 ГлавЦЧОсільбуд управління «Білгородоблсільбуд» Міністерства сільського господарства РРФСР (запис № 1 та № 2);
- з 21.02.1984 р. по 18.08.1984 р. на Сафоновському плодоводчому радгоспі Курського тресту «ПЛОДОПРОМ» Міністерства плодоовочевого господарства РРФСР (запис № 3 та № 4).
Зі змісту спірного рішення вбачається, що відповідачем до страхового стажу не зараховано період роботи з 26.06.1981 р. по 25.09.1983 р. та з 21.02.1984 р. по 18.08.1984, оскільки на титульній сторінці наявне виправлення в даті народження та відсутня печатка, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. 
Так, правилами Інструкції № 162 (як й Інструкції № 58) визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а звернув увагу, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
У постанові від 06.03.2018 по справі № 754/14898/15-а Верховний Суд дійшов висновку, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Також, у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17 вказано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звернулася за пенсією, а отже, й не може впливати на її особисті права.
У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Окрім того, суд апеляційної інстанції відзначає, що у справі № 229/3431/16-а (постанова від 12.12.2019) з аналогічного спору Верховний Суд дійшов висновку про безпідставність доводів скаржника, оскільки обставини, які підлягали встановленню судами у даній справі і доказуванню, значно віддалені у часі, при цьому враховуючи ступінь вини позивача (її відсутність) неможливості надати повний об`єм необхідних для реалізації його прав документів та повноти записів у наявних підтверджуючих страховий стаж документах з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.
Така правова позиція також викладена і в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 159/4178/16-а.
Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами документів на підприємстві чи трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення документів на підприємстві чи його трудової книжки.
Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні таких документів.
У розрізі викладеного, відповідач обрав упереджений підхід при наданні оцінки трудовій книжці позивача та з формальних підстав не зарахував до страхового стажу період роботи згідно записів трудової книжки.
Крім цього, покликання відповідача у рішенні про відмову в призначенні пенсії на те, що трудова книжка заповнена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58 є безпідставним, оскільки трудова книжка була заведена ПКМ № 422 26.06.1981 р. і останній запис до неї було внесено 18.08.1984 р., тобто до набуття чинності вищевказаної Інструкції.
Враховуючи проаналізовані норми законодавства та правові висновки Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення ГУ ПФУ 25.06.2025 р. № 071950001722 про відмову у призначенні пенсії за вислугою років з мотивів, наведених у ньому та наявність правових підстав для зарахування до страхового стажу позивача спірного періоду роботи.
Щодо позовної вимоги про зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 21.10.2005 р. по 15.04.2006 р. у Торунському дитячому садку Міжгірського районного відділу освіти Закарпатської області, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до відомостей трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 від 26.04.2005 р. у період з 04.11.2005 р. по 15.04.2006 р. позивач працював у Торунському дитячому садку Міжгірського районного відділу освіти Закарпатської області, що підтверджується записами № 5 та № 6.
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки відповідачем не надано доказів визнання недостовірними вищезазначених записів, зроблених у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 26.04.2005 р., та, беручи до уваги, що такі записи є чіткими та не мають виправлень чи будь-яких інших невідповідностей, суд робить висновок про наявність підстав для зарахування до страхового стажу відповідного періоду роботи з 04.11.2005 р. по 15.04.2006 року згідно записів трудової книжки.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів робить висновок про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, оформлене листом від 25 червня 2025 року за № 071950001722 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 та наявність правових підстав для його скасування. Відповідно до зазначеного, колегія суддів вказує, що належним відновленням порушеного права позивача є зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 26.06.1981 р. по 25.09.1983 р. та з 21.02.1984 р. по 18.08.1984 р. відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 26.06.1981 р. та з 04.11.2005 р. по 15.04.2006 р. відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_3 від 26.04.2005 р. та призначити пенсію за віком з 15.06.2025.
Оскільки, сторонами не оскаржується в апеляційному порядку судове рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові, а тому, в силу приписів ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції такому оцінки не надає.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року у справі № 260/6811/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. П. Мандзій 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар