02.06.26
22-ц/812/947/26
Єдиний унікальний номер судової справи 489/3312/25
Номер провадження 22-ц/812/947/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

02 червня 2026 року місто Миколаїв
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участю: 
представника заявника ОСОБА_1 – адвоката Романової І.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Романовою Іриною Дмитрівною рішення, яке ухвалене Інгульським районним судом міста Миколаєва 19 лютого 2026 року під головуванням судді Микульшиної Г.А. в приміщені цього ж суду о 12 год. 33 хв., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

УСТАНОВИЛА:

В квітні 2025 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Романову Ірину Дмитрівну, звернулась до суду із заявою, в якій просила встановити факт перебування її на утриманні її чоловіка ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що з липня 2018 року по день смерті ОСОБА_3 проживала з ним однієї сім`єю, але шлюб не реєстрували, оскільки в цьому не було потреби. 
ОСОБА_3 проходив військову службу в лавах Збройних Сил України, виконував обов`язок по захисту Батьківщини та ІНФОРМАЦІЯ_2 загинув під час виконання бойового завдання в районі н.п. Новомихайлівка Покровського району Донецької області. 
На адресу, за якою проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , надійшло сповіщення від ІНФОРМАЦІЯ_3 про смерть ОСОБА_3 .
Заявниця зазначала, що з ОСОБА_3 проживала однією сім`єю без реєстрацію шлюбу з липня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, спільно відпочивали, святкували сімейні події, дні народження, фактично реалізовували та виконували права та обов`язки подружжя. 
Згідно з рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 березня 2025 року, ухваленим у справі №489/10436/24, встановлено факт спільного проживання однією сім`єю як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з липня 2018 року до дня смерті ОСОБА_3 – ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заявник вважала, що після смерті ОСОБА_3 набула право на отримання передбачених законом пільг та виплат, як член сім`ї загиблого військовослужбовця. 
Заявниця зазначала про те, що отримувала кошти від свого загиблого чоловіка під час проходження ним військової служби. Також вказувала, що з 21 вересня 2020 року по 22 червня 2023 року ОСОБА_3 працював у ТОВ «Антарес-Буд», регулярно отримував заробітну плату. 
ОСОБА_1 у поданій заяві вказувала на те, що встановлення факту перебування її на утриманні ОСОБА_3 необхідно їй для реалізації права на отримання допомоги від держави у встановленому законом порядку грошового забезпечення загиблого військовослужбовця, який був її чоловіком. Проте, командиром військової частини в усній формі було відмовлено їй у наданні вказаних виплат, оскільки серед поданих документів відсутні докази того, що вона перебувала на утриманні загиблого.
У відзиві на подану заяву представник ІНФОРМАЦІЯ_4 вказував на те, що визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступник вирішенням спору про цивільне право. Вимоги про встановлення факту перебування на утриманні можуть бути вирішені в порядку окремого провадження, якщо між сторонами не існує спору про право. Встановлення факту перебування на утриманні матиме наслідком для заявника виникнення права на виплату одноразової грошової допомоги. За таких обставин ІНФОРМАЦІЯ_1 вважав, що у даному випадку має місце наявність спору про право.
Рішенням Інгульського районного суду міста Миколаєва від 19 лютого 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що відсутні достовірні та достатні докази на підтвердження того, що надане померлим ОСОБА_3 заявнику ОСОБА_1 грошове утримання було основним і постійним джерелом її доходу і засобом для існування, за умови, що отримувана нею заробітна плата протягом 2020-2024 років значно перевищувала розмір отримуваних ним доходів. За таких обставин, районний суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та відмовив у їх задоволенні.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Романову І.Д., посилаючись на неповне з`ясування районним судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норма матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її заяву.
Апеляційна скарга мотивована тим, що  ОСОБА_3 забезпечував заявницю, як свою дружину всім необхідним для проживання. Матеріальна допомога надавалася систематично, була постійним і основним джерелом для її існування. Окрім заявника у останнього нікого з близьких родичів не було, бо з матір`ю він спілкування не підтримував, а тому весь свій дохід він спрямовував на утримання ОСОБА_1 . Утримання ОСОБА_1 підтверджується наявними доказами у справі.
Учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Представник заінтересованої особи – ІНФОРМАЦІЯ_4 , заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи належним чином, через Електронний кабінет та шляхом направленням судової повістки поштою.
Зважаючи на вимоги ст.ст.128,130, ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів визнала неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, враховуючи, зокрема, що матеріали справи є достатніми для проведення судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України. 
Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення таким вимогам не відповідає.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Положеннями ч.1 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі – одноразова грошова допомога), - це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.
Як вбачається з матеріалів справи, на адресу заявниці ОСОБА_1 надійшло сповіщення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 21 березня 2024 року, про те, що ОСОБА_3 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання (а.с.15). 
17 березня 2025 року Інгульським районним судом міста Миколаєва було постановлено рішення по справі №489/10436/24 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відповідно до якого, заяву задоволено та встановлено факт спільного проживання однією сім`єю як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з липня 2018 року до дня смерті ОСОБА_3 – ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.17-19). 
Згідно акту, затвердженого головою правління ОСББ «ДивоСвіт» від 10 квітня 2024 року, в квартирі АДРЕСА_2 дійсно проживали разом ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.14). 
Зі змісту трудової книжки серії НОМЕР_1 встановлено, що ОСОБА_3 з 21 вересня 2020 року працював у ТОВ «Антарес-Буд». Звільнений 22 червня 2023 року за власним бажанням (а.с.23). 
У відповідності до інформації про доходи ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), наданої на запит районного суду Головним управлінням ДПС у Миколаївській області, дохід ОСОБА_3 складав: у 2020 році – 17 061 грн. 62 коп.; у 2021 році – 74 781 грн. 73 коп. (приблизно 6 194 грн. 90 коп. щомісячно); у 2022 році – 19 335 грн. 66 коп.; у 2023 році – 43 306 грн. 97 коп. (а саме січень – 7 079 грн. 01 коп., лютий – 7 079 грн. 01 коп., березень – 7 079 грн. 01 коп., квітень – 7 351 грн. 43 коп., травень – 7 351 грн.  43 коп., червень – 7 367 грн. 08 коп.); у 2024 році – 28 024 грн. 57 коп. (а саме лютий – 4 544 грн. 53 коп., березень – 23 480 грн. 04 коп.) (а.с.82-85). 
Згідно довідки форми ОК-5 доходи ОСОБА_1 становили: у 2020 році – 158 303 грн. 99 коп.; у 2021 році – 167 563 грн. 93 коп.; у 2022 році – 94 865  грн. 46 коп.; у 2023 році – 185 304 грн. 57 коп. (а.с.20-22). 
З письмових доказів, долучених до заяви вбачається, що ОСОБА_3 протягом 2024 року переказував на рахунок ОСОБА_1 наступні грошові кошти: 29 січня 2024 року – 398 грн.; 30 січня 2024 року – 109 грн. 45 коп.; 02 лютого 2024 року – 398 грн.; 14 лютого 2024 року – 3 000 грн.; 15 березня 2024 року – 600 грн.; 15 березня 2024 року – 18 000 грн. (а.с.24-26,61). 
Допитана в судовому засіданні районного суду свідок ОСОБА_4 пояснила, що є двоюрідною сестрою загиблого ОСОБА_3 , який з 12 років проживав зі своєю тіткою – матір`ю свідка ОСОБА_5 . Батько ОСОБА_3 помер у 1998 році, а з мамою він мало спілкувався. З липня 2018 року ОСОБА_3 почав проживати із заявницею однією сім`єю. Зі слів заявниці та її двоюрідного брата знає, що ОСОБА_3 заробляв більше заявниці, що ОСОБА_6 часто казала, що якби не ОСОБА_7 , то їм не було б за що оплачувати квартиру. Також, ОСОБА_3 купляв заявниці одяг та за власні кошти робив ремонт в квартирі.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 районний суд дійшов висновку про відсутність достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що надане померлим ОСОБА_3 заявнику ОСОБА_1 грошове утримання було основним і постійним джерелом її доходу і засобом для існування. 
Так, заяву про встановлення факту перебування на утриманні померлого годувальника заявниця пред`явила до суду у порядку її розгляду за правилами окремого провадження.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
Згідно ч.7 ст.19 ЦПК України, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
За правилами п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. 
Чинне законодавство України розглядає окреме провадження встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні іншої особи як універсальну процесуальну форму (п.5 ч.2 ст.293, п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України).
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 13 січня 2021 року (справа №592/17552/18), від 22 травня 2019 року (справа №520/6518/17), повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Таким чином, у спірних правовідносинах для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого судам необхідно дослідили зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі №210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі №520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі №210/2422/16-ц, підстави для відступу від якого відсутні.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд, за загальним правилом, за власною ініціативою не може збирати докази (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі №362/3705/20).
Відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Тобто визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний із порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
Аналогічні за змістом висновки щодо встановлення факту викладені в постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №302/991/19 (провадження №61-1128св20), від 29 червня 2022 року у справі №205/6338/21 (провадження №61-19306св21).
Згідно з ч.ч.1-4 ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).
Так, у справі, що переглядається у апеляційному порядку, ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту перебування на утриманні загиблого військовослужбовця. Метою встановлення зазначеного юридичного факту заявниця зазначила необхідність підтвердження права на отримання грошової допомоги у зв`язку із смертю військовослужбовця та соціальних пільг, які передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Враховуючи, що метою встановлення юридичного факту перебування особи на утриманні є отримання грошової допомоги у зв`язку зі смертю (безвісти відсутнього) військовослужбовця, заінтересованою особою є орган, до якого має звернутися заявниця, для набуття цього права.
Під час розгляду справи ІНФОРМАЦІЯ_1 надано до районного суду відзив на заяву, в якому заінтересована особа заперечувала проти задоволення заяви ОСОБА_1 та посилалась на наявність спору про право. 
У постанові від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що між особою, яка просить встановити факт, що має юридичне значення, та Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки міністерство не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги (пункт 106). 
Міністерство оборони України не є суб`єктом сімейних правовідносин, тобто між заявником та вказаним міністерством не може виникнути спір про право під час розгляду заяви про встановлення юридичного факту. 
Колегія суддів вважає, що сформовані у зазначеній постанові висновки є правозастосовними до даних правовідносин про встановлення факту перебування заявниці на утриманні загиблого військовослужбовця, оскільки встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки також передбачено ч.1 ст.315 ЦПК України і метою встановлення факту є призначення і виплата грошової допомоги.
Виходячи з викладеного, заперечення ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо вимог заявника не є підставою для залишення такої заяви без розгляду. 
Разом з тим, у справах цієї категорії, зазначаючи про неможливість розгляду вимог заявника в порядку окремого провадження, необхідно встановлювати між ким існує спір, хто є особою, на чиї права впливають вимоги заявника, або хто є особою, яка оспорює його відповідні права, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним.
При цьому, колегія суддів зауважує, що у таких справах спір може виникнути лише між суб`єктами отримання одноразової грошової допомоги, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів. 
Зі змісту судового рішення слідує, що заінтересована особа ОСОБА_2 в суді першої інстанції заявлені вимоги ОСОБА_1 не визнала, заперечувала проти того, що її син ОСОБА_3 утримував заявницю та наполягала, що її син періодично і їй надав кошти.
Отже, оскільки встановлення факту перебування на утриманні у цій справі безпосередньо пов`язане з реалізацією права на виплати та впливає на інтереси іншої особи, яка також має право на відповідні виплати, то за таких умов, колегія суддів вважає, що спір виходить за межі безспірного окремого провадження та має вирішуватися в порядку позовного провадження. 
Тобто існує спір про право, що вже саме по собі виключало право суду розглядати дану справу в порядку окремого провадження.
За ч.4 ст.315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні померлого годувальника не підлягає розгляду у порядку окремого провадження, оскільки із поданої заяви випливає, що існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження.
Оскільки районний суд розглянув заяву в порядку окремого провадження, то апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати, а заяву ОСОБА_1 , відповідно до ч.6 ст.294 ЦПК України, залишити без розгляду. 
Одночасно заявнику слід роз`яснити її право подати позов на загальних підставах.
Відповідно до ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.
Керуючись ст.ст.367,374,379,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Романовою Іриною Дмитрівною, – задовольнити частково.
Рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 19 лютого 2026 року скасувати та прийняти у справі нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 – залишити без розгляду.
Роз`яснити заявнику ОСОБА_1 про її право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення
складено 08 червня 2026 року