ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року
м. Київ

справа № 206/831/24
провадження № 61-10226св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи:  ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Євгенія Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Євгенія Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу

за касаційною скаргою  ОСОБА_4 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

Як на обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 17 вересня 2016 року між ним як покупцем і ОСОБА_2 як продавцем укладено два договори-розписки щодо продажу в довгострокове розстрочення двох земельних ділянок. Позивач сплачував періодичні платежі на загальну суму 121 500, 00 дол. США. У 2017 році позивач висунув вимогу ОСОБА_2 про переоформлення земельних ділянок або повернення коштів. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (справа № 201/10611/19) від 17 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково - застосовано наслідки недійсності правочину та вирішено стягнути зі ОСОБА_2 на його користь 3 100 475, 00 грн. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2022 року (справа №206/1033/22) стягнено зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 736 773,65 грн, з яких 523 732,79 грн - інфляційне збільшення, 213 040,86 грн - 3 % річних. Станом на час подання позову існує два невиконаних судових рішення, ухвалених на користь ОСОБА_1 , про стягнення зі ОСОБА_2 на його користь грошових коштів на загальну суму 3 837 248,65 грн. 

Окрім того, позивач зазначає, що йому стало відомо, що у ОСОБА_2 також існує ще один кредитор - ОСОБА_5 , який надав на підставі боргової розписки від 14 лютого 2017 року ОСОБА_2 385 000,00 дол. США, а в подальшому рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська було задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 та стягнено зі ОСОБА_2 борг у сумі 385 000,00 дол. США, що станом на сьогодні є 14 630 000,00 грн. Таким чином, в період 2016-2017 рр. ОСОБА_2 від ОСОБА_1 та ОСОБА_5 всього отримав 18 467 248,60 грн. 

Розуміючи невідворотність виконання зобов`язань перед кредиторами, ОСОБА_2 , починаючи з березня 2017 року розпочав активні дії з переведення на підконтрольних осіб належного йому майна з метою унеможливити у майбутньому виконання судових рішень шляхом звернення стягнення на належне йому майно. 

27 березня 2017 року ОСОБА_2 продав своєму компаньйону ОСОБА_3 земельну ділянку на АДРЕСА_1 за заниженою, неринковою ціною - 24 694,00 грн, а також 14 вересня 2017 року - земельну ділянку на АДРЕСА_2 за умисно заниженою ціною - 24 694,00 грн. 

У подальшому з метою унеможливлення оскарження цих правочинів ОСОБА_3 відчужив ці земельні ділянки на іншу підконтрольну особу - його цивільну дружину ОСОБА_4 , яка наразі і є номінальним власником. 

Станом на день подання позову у ОСОБА_2 немає майна для погашення боргових зобов`язань перед позивачем.

Позивач вважає, що укладення відповідачами спірних договорів купівлі-продажу має на меті уникнення виконання судових рішень зі стягнення коштів в інтересах кредитора, отже, вони за своєю правовою природою є фраудаторними.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Самарський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 20 лютого 2025 року позов задовольнив.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0, 06 га, кадастровий номер 1210100000:09:192:0278, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 27 березня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко С. О. за реєстровим № 179, скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис 19646407, вчинений 27 березня 2017 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Іщенко С. О., про право власності за ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 179, виданий 27 березня 2017 року.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0,06 га, кадастровий номер 1210100000:09:192:0278, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 22 липня 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г. за реєстровим № 1128, скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 47405159, вчинений 22 липня 2022 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г., про право власності за ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 1128, виданий 22 липня 2022 року.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 , площею 0,06 га, кадастровий номер 1210100000:09:192:0279, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 14 вересня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко С. О. за реєстровим № 810, скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 22325830, вчинений 14 вересня 2017 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко С. О. про право власності за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 810, виданий 14 вересня 2017 року.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 , площею 0,06 га, кадастровий номер 1210100000:09:192:0279, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 22 липня 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г. за реєстровим № 1190, скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 47405295, вчинений 22 липня 2022 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г., про право власності за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 1190, виданий 22 липня 2022 року.

Вирішив питання стосовно розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договори купівлі-продажу земельних ділянок від 27 березня 2017 року та 14 вересня 2017 року, укладені між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з наміром перешкодити виконанню зобов`язань за договорами - розписками від 17 вересня 2016 року та майбутньому зверненню стягнення на майно в примусовому порядку, мають ознаки фраудаторних правочинів, а тому підлягають визнанню недійсними із застосуванням наслідків недійсності правочинів.

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є друзями та мають близькі відносини. Укладені договори купівлі-продажу земельних ділянок від 22 липня 2022 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 унеможливили їх витребування від ОСОБА_3 . Зазначена в договорах вартість земельних ділянок не відповідає ринковим.

Позивач не пропустив строк давності.

Короткий зміст рішення апеляційного суду
Дніпровський апеляційний суд постановою від 23 липня 2025 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2025 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. 

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, адвокат Кучерук А. В. як представник ОСОБА_4 просить скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2025 року в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок АДРЕСА_3 , укладених 22 липня 2022 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_4 , та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 18 листопада 2020 року у справі № 569/6427/16, від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 24 лютого  2021 року у справі № 757/33392/16, від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19, від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17, від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, від 13 вересня 2023 року у справі № 638/9047/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем. ОСОБА_4 не знала про борги ОСОБА_2 чи спірний характер майна, відповідач сплатила ринкову ціну і вклала значні кошти у добудову (понад 200 000,00 дол. США). ОСОБА_4 стверджує про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між її діями і шкодою позивача. У відзиві на позовну заяву, а також під час судових засідань ОСОБА_4 і ОСОБА_3 категорично стверджували, що вони не є родичами, подружжям чи близькими родичами, а їх знайомство відбулось виключно в момент укладення оспорюваних договорів. 

ОСОБА_4 придбала спірне майно після 5 років від укладення договорів між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , і на цей час не було судових процесів, ділянки не були обтяжені.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про фраудаторність правочинів, але не спростував презумпцію добросовісності ОСОБА_4 та сплив позовної давності. 

Суд поширив фраудаторність попередніх договорів на договори, укладені між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , визнавши недійсними як такі, що унеможливили стягнення, без доведення добросовісності ОСОБА_4 .

Суди проігнорували сплив трирічної давності.

Фраудаторність автоматично не робить договір фіктивним, якщо є реальне виконання, але дозволяє визнання його недійсним відповідно до статей 234, 228, 13 ЦК.

Судові рішення є непропорційними і несправедливими. 

У жовтні 2025 року до Верховного Суду надійшли письмові пояснення адвоката Голубніченка В. О. як представника  ОСОБА_1 , мотивовані законністю й обґрунтованістю судових рішень. 

ОСОБА_1 проживав у спірному домоволодінні та користувався спірними земельними ділянками до кінця лютого 2023 року. Придбання нерухомого майна, в якому мешкає інша особа, не з`ясувавши майбутнього спору щодо цього майна, не є поведінкою, притаманною для добросовісного покупця. 

Вартість земельних ділянок, зазначена в договорах, не відповідає ринковій вартості.

Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

16 жовтня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 
17 вересня 2016 року між ОСОБА_1 як покупцем та ОСОБА_2 як продавцем укладено два договори-розписки щодо продажу в довгострокове розстрочення двох приватизованих земельних ділянок, кожна площею по 0,06 га, зі спорудами (будинок 570 кв. м, гараж 70 кв. м, огорожа по периметру) з загальною виїзною групою (металеві ворота з алеєю). Земельні ділянки розташовані на АДРЕСА_2 і на АДРЕСА_1 . Споруди, які знаходяться на цих ділянках (будинок, гараж, огорожа), не введені в експлуатацію.

Умовами договорів-розписок визначалося, що всі оплати за ними фіксуються на другому аркуші договору.

Відповідно до одного договору-розписки від 17 вересня 2016 року розмір оплати становить 60 000,00 дол. США. Строк виконання ОСОБА_1 взятого на себе зобов`язання - до 01 травня 2017 року. Строк виконання ОСОБА_2 взятого на себе зобов`язання не визначено. 

На другому аркуші договору-розписки зазначено про сплату ОСОБА_1 60 000,00 дол. США, а також з 01 травня 2017 року до 01 лютого 2018 року отримано пеню в розмірі 1 200,00 дол. США.

За другим договором-розпискою від 17 вересня 2016 року, укладеним між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , встановлено розмір оплати 180 000,00 дол. США. Строк виконання ОСОБА_1 взятого на себе зобов`язання - до 01 жовтня 2017 року. Строк виконання ОСОБА_2 взятого на себе зобов`язання не визначено. 

На другому аркуші цього договору-розписки зазначено про сплату ОСОБА_1 62 500,00 дол. США. Крім того, зазначено, що з 01 травня 2017 року до 01 лютого 2018 року отримано пеню в розмірі 1 200,00 дол. США.

Протягом 2016-2018 років покупець сплачував періодичні платежі на загальну суму 122 500,00 дол. США, без урахування пені.

10 березня 2017 року ОСОБА_3 уклав із ОСОБА_1 договір у простій письмовій формі, оформлений у вигляді розписки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 , який діє від імені своєї матері ОСОБА_9 (власника двох ділянок на АДРЕСА_3 ) зобов`язався продати ОСОБА_3 на умовах розстрочення платежу квартиру АДРЕСА_4 за 20 000,00 дол. США, а ОСОБА_3 , зобов`язався сплатити ці кошти з розстроченням платежу протягом 6 місяців (а.с.117 т. 1).

На виконання цієї домовленості ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 : 
01 березня 2017 року - 500,00 дол. США; 
13 березня 2017 року - 7 000,00 дол. США; 
23 березня 2017 року - 4 600,00 дол. США; 
25 травня 2017 року - 1 500,00 дол. США; 
21 червня 2017 року - 900,00 дол. США; 
11 липня 2017 року - 500,00 дол. США. 

Додатково ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_1 за квартиру АДРЕСА_5 (на першому поверсі) 12 липня 2017 року 18 500,00 дол. США. Строки виконання у договорі не зазначені.

27 березня 2017 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки на АДРЕСА_1 , кадастровий номер № 1210100000:09:192:0278, площею 0,06 га.

Згідно з пунктом 2 договору земельна ділянка належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 24 квітня 2014 року.

Згідно з пунктом 4 цього договору продаж вчинено за домовленістю сторін за 24 694,00 грн, які під час підписання договору передані продавцю ОСОБА_2 

14 вересня 2017 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки на АДРЕСА_2 , кадастровий номер № 1210100000:09:192:0279, площею 0.06 га.

Згідно з пунктом 2 договору земельна ділянка належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 24 квітня 2014 року.

Згідно з пунктом 4 договору продаж вчинено за домовленістю сторін за 24 694,00 грн, які під час підписання договору передано продавцю ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року (справа № 201/10611/19,) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ ОСОБА_10 про застосування наслідків нікчемності правочину задоволено частково. Застосовано наслідки недійсності правочину та стягнено зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені 3 100 475,00 грн, а також судовий збір у розмірі 9 605,00 грн. 

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2022 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року залишено без змін.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2022 року (судова справа № 206/1033/22) позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 736 773,65 грн, з яких 523 732,79 грн - інфляційне збільшення, 213 040,86 грн - 3 % річних.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року у справі № 201/6648/20 задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_11 , про стягнення безпідставно отриманих коштів та стягнено із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 33 500 дол. США отриманих ОСОБА_1 в межах договору-розписки від 10 березня 2017 року, укладеного між ОСОБА_3 ОСОБА_1 

22 липня 2022 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, 90 на АДРЕСА_1 , кадастровий номер № 1210100000:09:192:0278, площею 0,06 га.

Згідно з пунктом 2 договору продаж вчинено за домовленістю сторін за 19 308,23 грн, які під час підписання договору передано продавцю ОСОБА_3 

22 липня 2022 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки на АДРЕСА_2 , кадастровий номер № 1210100000:09:192:0279, площею 0,06 га. 

Згідно з пунктом 2 договору продаж був вчинений за домовленістю сторін за 19 308,23 грн, які під час підписання договору передано продавцю ОСОБА_3 .

Відповідно до листа приватного виконавця від 25 листопада 2024 року № 01.29/9668 у провадженні перебуває зведене виконавче провадження № 71919990, до складу якого входять: 
ВП № 71919910 з примусового виконання виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2022 року (справа № 201/10611/19) про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачених коштів у розмірі 3 100 475,00 грн;

ВП № 71919947 з примусового виконання виконавчого листа Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2022 року (справа № 206/1033/22) про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 736 773,65 грн, з яких 523 732,79 грн - інфляційне збільшення, 213 040,86 грн - 3% річних, а також стягнуто судовий збір у розмірі 7 367,73 грн. 

Станом на 25 листопада 2024 року в межах примусового виконання зведеного виконавчого провадження з боржника стягнено 3 186 765 грн (2 890 877,27 грн стягнено і перераховано безпосередньо на користь стягувача, 289 087,73 грн -основна винагорода та 6 800,00 грн - витрати виконавчого провадження). 

Залишок нестягненої суми боргу становить 1 049 113,01 грн, з яких сума боргу перед стягувачем - 953 739,11 грн та основної винагороди - 95 373,90 грн.
Орієнтовна середня вартість спірних земельних ділянок станом на 24 лютого 2020 року вже становила 125 000,00 грн за кожну (копія відповіді ТОВ «Оціночна компанія «СТАНДАРТ»).

Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 ЦК Українисторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/4 суд виснував, що кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не має значення, що на виконання оспорюваного правочину передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений усупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не допускається.

Позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відносяться: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відносяться: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24) дійшла, зокрема, висновку про те, що правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним.

Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.
Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Водночас Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.

У цій справі суди встановили, що на момент укладення між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 спірних договорів купівлю-продажу земельних ділянок від 27 березня 2017 року і від 14 вересня 2017 року у ОСОБА_2 існували зобов`язання щодо передачі цих же земельних ділянок з недобудованим домоволодінням на ній ОСОБА_1 на підставі договорів-розписок від 17 вересня 2016 року.

У суді першої інстанції ОСОБА_2 зазначив, що він дійсно не мав наміру відчужувати спірні земельні ділянки на користь ОСОБА_1 , оскільки кошти, які він отримав, витратив на свої власні потреби, а тому вирішив здійснити відчуження земельних ділянок на користь ОСОБА_3 , який нібито запропонував ОСОБА_2 вищу вартість за спірне майно.

Після відчуження спірних земельних ділянок ОСОБА_2 продовжив брати кошти від ОСОБА_1 

ОСОБА_2 отримував від ОСОБА_1 письмові вимоги від 15 березня, від 01 вересня 2017 року про переоформлення земельних ділянок або повернення коштів.

За наведених обставин суди встановили, що договори укладені між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , є фраудаторними, адже укладені з наміром перешкодити виконанню ОСОБА_2 зобов`язань за договорами-розписками від 17 вересня 2016 року та майбутньому зверненню стягнення на майно в примусовому порядку. 

Судові рішення в цій частині не оскаржуються.

За обставинами справи, 22 липня 2022 року ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_4 за договорами купівлі-продажу земельні ділянки № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 . Продаж кожної земельної ділянки здійснено за 19 308,23 грн.

Встановивши, що договори купівлі-продажу земельних ділянок від 22 липня 2022 року, укладені між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які є близькими особами між собою, унеможливили витребування спірних земельних ділянок від ОСОБА_3 , врахувавши, що спірні правочини укладено за ціною, що не відповідає ринковій, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання договорів недійсними, адже оспорювані правочини спрямовані на недопущення виконання зобов`язань за рахунок спірного майна.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, є безпідставними. Як встановили суди попередніх інстанцій, ОСОБА_1 мешкав у домоволодінні, розташованому на спірній земельній ділянці, до кінця лютого 2023 року та у зв`язку із перешкодами до житла подав заяву до відділу поліції. При цьому ОСОБА_4 придбала спірне майно у липні 2022 року і повинна була проявити розумну обачність та перевірити фактичний стан володіння майном.

Сам по собі факт, що наступні договори купівлі-продажу, учасником яких є ОСОБА_12 , укладено через п`ять років після правочину, укладеного з метою уникнення виконання зобов`язання, не виключає недобросовісності і не спростовує фраудаторний характер цих правочинів. ОСОБА_4 не довела, що під час укладення правочину вона не знала і не могла знати, що таке відчуження майна було спрямоване на унеможливлення його витребування та виконання зобов`язань за його рахунок.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку. 

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

ОСОБА_4 заявляла про застосування строку давності, вказуючи, що про наявність порушеного права позивач знав у вересні 2019 році, що зазначено у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемності правочину (справа №201/10611/19).

Відмовляючи у застосуванні позовної давності, суди правильно виходили із того, що ОСОБА_1 звернувся до суду 19 лютого 2024 року та з урахуванням продовження перебігу позовної давності на час дії карантину, а в подальшому на період дії воєнного стану, встановлений законом строк позовної давності не сплив, у зв`язку з чим підстав для застосування його наслідків немає.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

У частині першій статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська 
Судді І. А. Воробйова
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко 
В. М. Коротун