Номер провадження: 22-ц/813/3070/26 
Справа № 501/951/25
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника Ярмоловича Олексія Євгеновича
на ухвалу Чорноморського міського суду Одеської області від 21 травня 2025 року, постановлену Чорноморським міським судом Одеської області, у складі: судді Пушкарського Д.В. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Предметом апеляційного перегляду є ухвала Чорноморського міського суду Одеської області від 21 травня 2025 року, якою задоволено частково заяву представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Чайки Вадима Олександровича про забезпечення позову у цивільній справі № 501/951/25.
Вказаною ухвалою накладено арешт на автомобіль марки Nissan leaf, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстровано за ОСОБА_2 , та на автомобіль марки КІА Сeed 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , який зареєстровано за ОСОБА_1 .
У задоволенні вимог щодо заборони експлуатації вказаних автомобілів відмовлено (в.м. а.с. 144-145).
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника Ярмоловича Олексія Євгеновича просить скасувати ухвалу Чорноморського міського суду Одеської області від 21.05.2025 про забезпечення позову по справі № 501/951/25 в частині накладення арешту на автомобіль Nissan Leaf, 2014 року випуску, VIN НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволені заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль Nissan Leaf, 2014 року випуску, VIN НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 – відмовити.
Доводами апеляційної скарги є те, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач не навів доказів того, що спірний автомобіль може зникнути чи може бути знищений або користування автомобілем відповідачем призведе до зменшення його вартості.
Зазначає, що сторони погоджуються, що в результаті поділу спільного майна подружжя автомобіль Nissan leaf залишиться у особистій власності відповідача, а отже відсутня необхідність накладення арешту на такий автомобіль і при цьому спору щодо визначення вартості автомобіля у сторін немає.
Вважає, що вжиття заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль створює невиправдані обмеження для відповідача в його праві користування автомобілем, що не є виправданим та співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи заявлені позивачем вимоги (в.м. а.с. 153-159).
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 в особі свого представника Чайки Вадима Олександровича просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін, зазначаючи, що на час розгляду справи в суді необхідно вжити заходів забезпечення позову, шляхом накладання арешту на зазначені автомобілі оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду і є велика ймовірність псування цього майна, передачі для використання третім особам, а дії Відповідача свідчать про реальну мету у цих намірах (в.м. а.с. 170-178).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
В судове засідання 26.05.2026 учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, так як їх повноважні представники ОСОБА_3 (представник позивача), ОСОБА_4 (представник відповідача-скаржника) отримали судові повістки-повідомлення на 26.05.2026 в електронних кабінетах підсистеми «Електронний суд» 09.04.2026 о 07:00:40, що підтверджується довідками про доставку електронного документа (в.м. а.с. 197-197зв.), не з`явилися.
Вказане в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що забезпечення позову застосовується з метою гарантування виконання рішення суду у справі і повинно прийматись лише у разі необхідності, бути співмірним із заявленими вимогами, оскільки необґрунтоване забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів інших осіб.
Враховуючи, що між сторонами дійсно виник спір з приводу вказаного рухомого майна, і невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, у випадку його постановлення на користь позивача, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову в частині накладення арешту на спірне майно підлягає задоволенню.
Вимоги щодо заборони експлуатації вказаним рухомим майном є необґрунтованими, оскільки можуть призвести до порушення прав власників, тому задоволенню не підлягають.
Переглядаючи оскаржувану ухвалу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, а також до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Зі змісту та вимог апеляційної скарги вбачається, що відповідач оскаржує ухвалу про забезпечення позову лише в частині накладення арешту на автомобіль Nissan Leaf, 2014 року випуску, VIN НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому в частині накладення арешту на автомобіль марки КІА Сeed 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 та в частині відмови у задоволенні вимог щодо заборони експлуатації вказаних автомобілів ухвала Чорноморського міського суду Одеської області від 21 травня 2025 року не переглядається.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також заборона вичиняти певні дії.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Подібних висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року по справі № 914/1570/20 вказано, що «…важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Таким чином питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити припущення про ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову у цій справі, позивач ОСОБА_1 просила, зокрема, накласти арешт на автомобіль Nissan leaf, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстровано за ОСОБА_2 , посилаючись на те, що відповідач фактично володіє і користується вказаним автомобілем, подальше володіння і користування може суттєво вплинути на вартість майна, яке підлягає поділу, адже невідомо як він експлуатується і утримується відповідачем, крім того відповідач має можливість розібрати авто на запчастини, спричинити технічні помилки, пошкодження кузова і т.п. (в.м. а.с. 134зв.).
Відповідаючи на доводи апеляційної скарги про те, сторони погоджуються, що в результаті поділу спільного майна подружжя автомобіль Nissan leaf залишиться у особистій власності відповідача, а отже відсутня необхідність накладення арешту на такий автомобіль і при цьому спору щодо визначення вартості автомобіля у сторін немає, колегія суддів зазначає наступне.
З прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати за нею право власності на автомобіль КІА Сeed 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , а за відповідачем право власності на автомобіль Nissan leaf, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 . При цьому вартість автомобілів у позові визначена орієнтовно (по 378000 грн за кожний).
Проте доказів того, що спору щодо визначення вартості автомобіля у сторін немає і сторони погодили, що в результаті поділу спільного майна подружжя автомобіль Nissan leaf залишиться у особистій власності відповідача, виділені матеріали справи не містять. За таких обставин, без вжиття заходів забезпечення позову відповідач, як титульний власник автомобіля Nissan leaf, має можливість безперешкодно відчужити спірне рухоме майно, що унеможливить визначення дійсної його вартості при поділі майна за результатами розгляду спору по суті. 
Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, так як авто залишається в його володінні та користуванні. 
Крім того, Верховний Суд сформулював та підтримує правову позицію про те, що у разі подання позову про стягнення коштів відповідач, якщо немає відповідних обмежень, може у будь-який момент розпорядитися коштами та відчужити майно. І це у майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача (постанова від 11.12.2023 у справі № 904/1934/23).
Отже, хоча і посилання позивача на те, що відповідач ОСОБА_2 може відчужити спірне майно не підкріплене відповідними доказами, проте апеляційний суд з огляду на наведену практику ВС вважає, що вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування у разі вимоги надання відповідних доказів завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
А тому доводи апеляційної скарги про те, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач не навів доказів того, що спірний автомобіль може зникнути чи може бути знищений або користування автомобілем відповідачем призведе до зменшення його вартості, не заслуговують на увагу.
Крім того, якщо власник майна не має наміру його відчужувати до ухвалення рішення суду, то фактично саме по собі накладення арешту на таке майно будь-яким чином не порушує його прав та інтересів, оскільки він не обмежений у праві володіння та користування цим майном. Порушення таких прав настає лише тоді, коли власник бажає відчужити майно, але ухвала про арешт такого майна є перешкодою у вчиненні цих дій.
По справі сторонами не заперечується перебування у фактичному володінні відповідача спірного автомобіля.
Застосований захід забезпечення позову спрямований на збереження існуючого становища у спірних правовідносинах до завершення розгляду справи стосовно майна, яке є предметом спору.
Колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14 лютого 2022 року у справах № 644/3734/21, № 367/3628/21.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для забезпечення позову ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, місцевим судом під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання щодо забезпечення позову.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника Ярмоловича Олексія Євгеновича залишити без задоволення.
Ухвалу Чорноморського міського суду Одеської області від 21 травня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 26 травня 2026 року 

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький