П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/24785/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Черноліхов Сергій Вікторович 
Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В. 
04 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Ватаманюка Р.В. 
суддів: Боровицького О. А.  Курка О. П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13.01.2026 позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до загального стажу періодів роботи з 01.04.1984 по 29.09.1986, 03.02.1987 по 21.08.1987, з 07.01.1991 по 23.06.1992, з 22.10.1993 по 30.04.1997, з 08.05.1997 по 31.12.1997 для розрахунку пенсії за віком.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.04.1984 по 29.09.1986, 03.02.1987 по 21.08.1987, з 07.01.1991 по 23.06.1992, з 22.10.1993 по 30.04.1997, з 08.05.1997 по 31.12.1997 та здійснити перерахунок пенсії з 22.03.2025 з урахуванням цих періодів і раніше виплачених сум.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
До суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач вказує про обгрунтованість рішення суду першої інстанції та просить залишити його без змін.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що 12.04.2025 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду в м. Києві із заявою про призначення їй пенсії за віком.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 23.04.2025 № 262740013897 згідно принципу екстериторіальності з 22.03.2025 було призначено пенсію ОСОБА_1 , проте до загального стажу не враховано деякі періоди роботи.
05.05.2025 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області для отримання роз`яснень причин незарахування періодів її трудової діяльності.
Останнє у своєму листі від 05.06.2025 повідомило таке.
Враховуючи принцип екстериторіальності, розгляд заяви ОСОБА_1 від 12.04.2025 та наданих документів щодо призначення пенсії за віком здійснено структурним підрозділом Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та прийнято рішення про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058 з 22.03.2025.
Страховий стаж ОСОБА_1 становить 33 роки 10 днів.
При прийнятті рішення до страхового стажу не враховано:
періоди трудової діяльності згідно записів трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 18.04.1984:
- з 01.04.1984 по 29.09.1986, оскільки в трудовій книжці відсутня інформація про встановлений та відпрацьований мінімум трудової участі в громадському господарстві також відсутній власний підпис заявниці на титульній сторінці;
- з 03.02.1987, оскільки відсутній запис про звільнення;
періоди трудової діяльності згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 , оскільки на титульній сторінці відсутня дата заповнення, у тому числі:
- з 03.02.1987 по 24.10.1988, оскільки міститься виправлення року дати прийняття на роботу;
- з 07.01.1991 по 23.06.1992, оскільки відповідно до «Договору між Україною та Латвійською Республікою про співробітництво в галузі соціального забезпечення», який набрав чинності 11.06.1999 року, при призначенні пенсії в Україні враховується трудовий стаж, набутий на території Латвії по 31.12.1990 року.
До страхового стажу зараховано час догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 22.08.1987 по 21.08.1990.
Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особа з реєстру застрахованих осіб до страхового стажу зараховані всі періоди трудової діяльності з 01.01.1998.
Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції при ухваленні рішення в оскаржуваній частині виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі вказаної норми апеляційний суд не надає правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позову за такими доводами.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини першої статті 9 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058), відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Частиною першою, третьою статті 26 Закону №1058-IVпередбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років;
Статтею 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Визначення поняття "трудовий стаж" чинне законодавство не містить, однак з аналізу норм Закону №1058-IV можна дійти висновку, що це періоди офіційної трудової діяльності особи до 01.01.2004, що підтверджуються записами у трудовій книжці.
При цьому періоди трудової діяльності до 01.01.2004, які зараховуються до страхового стажу, визначаються законодавством, яке діяло до прийняття Закону №1058-IV, а саме - статтею 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".
Тобто, весь трудовий стаж, набутий до 01.01.2004, враховується до страхового стажу на умовах раніше діючого законодавства, а з 01.01.2004 - до страхового стажу зараховуються лише ті періоди, протягом яких сплачувалися страхові внески, і в розмірах пропорційно сплаченим внескам.
Статтею 56 Закону №1788-ХІІ передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Таким чином, для зарахування до страхового стажу періоду роботи та членства у колгоспі визначено певні умови та порядок. Так, за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, то враховується час роботи за фактичною тривалістю, якщо ж виконував встановлений мінімум трудової участі або не виконував з поважних причин, то зараховується весь період роботи.
Відповідно до статті 48 КЗпП України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Зазначеним нормам відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (надалі - Порядок №637), відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
Відповідно до п. 3 зазначеного Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, законодавець визначив, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка і саме за відсутності такої або відповідних записів у ній, стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи позивача з 01.04.1984 по 29.09.1986 є відсутність у трудовій книжці колгоспника інформації про встановлений та відпрацьований мінімум трудової участі в громадському господарстві, також відсутній власний підпис заявниці на титульній сторінці; з 03.02.1987 - відсутність запису про звільнення.
Порядок ведення трудових книжок колгоспників був врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310, та чинних на час розгляду справи (далі - Основні Положення).
Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.
До трудової книжки колгоспника, зокрема заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).
Згідно з пунктом 6 Основних Положень, всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.
Відповідно до пункту 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.
Відповідальність за організацію роботи по веденню, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладено на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасність та правильність заповнення трудових книжок несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа (пункт 13 Постанови № 310).
Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого взірця, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).
Як вбачається з трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 18.04.1984, ОСОБА_2 :
- 01.04.1984 зарахована у члени колгоспу «Дружба»;
- 29.09.1986 вибула з членів колгоспу.
Вказані записи містять номери наказів, на підставі яких їх здійснено, печатку колгоспу «Дружба» і підписи посадової особи.
На момент внесення спірних записів діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року 162. Вона передбачала, зокрема, що заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) (пункти 2.2, 2.3).
Тобто, саме уповноважена особа колгоспу несе відповідальність за правильність ведення трудової книжки колгоспника.
Судом першої інстанції правильно зауважено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Відтак, відсутність в трудовій книжці колгоспника інформації про встановлений та відпрацьований мінімум трудової участі в громадському господарстві, також власного підпису позивача на титульній сторінці не є тими недоліками, які позбавляють її права на зарахування періоду роботи на цьому підприємстві з 01.04.1984 по 29.09.1986 до її страхового стажу.
Стосовно посилань органу Пенсійного фонду на незарахування періоду роботи з 03.02.1987 через відсутність запису про звільнення, суд зазначає, що згідно з трудовою книжкою колгоспника, позивач 03.02.1987 прийнята на посаду техніка у КСК «Кокнесе», разом з цим є відмітка про перенесення цього запису в нову трудову книжку. Відтак, твердження відповідача у цій частині є необгрунтованими.
Щодо періоду роботи з 03.02.1987 по 24.10.1988.
Відповідач не врахував вказаний період через виправлення року прийняття на роботу.
Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , 03.02.1987 вона прийнята на посаду техніка КСК «Кокнесе», з якої звільнена 24.10.1988. При цьому дата прийняття на роботу містить виправлення з «03.02.1988» на «03.02.1987», яке засвідчено підписом і печаткою роботодавця.
Як вже зазначалося вище, позивач не може нести відповідальність за допущення роботодавцем помилок і недоліків під час заповнення трудової книжки. Відтак, підстави для незарахування періоду роботи з 03.02.1987 по 24.10.1988 з підстав, зазначених відповідачем, відсутні, тому цей період має бути врахований до загального трудового стажу ОСОБА_1 .
Щодо незарахування періоду роботи з 07.01.1991 по 23.06.1992 в Латвійській Республіці.
Трудова книжка позивача серії НОМЕР_2 містить такі записи (№ 5-7) про роботу у військовій частині НОМЕР_3 :
- 07.01.1991 прийнята комірником;
- 09.09.1991 переведена завідуючою складом;
- 23.06.1992 звільнена з роботи за власним бажанням.
Вказана військова частина була розміщена в Латвійській Республіці.
Відповідач зазначає, що до зарахування підлягає лише період роботи в Латвійській Республіці до 01.01.1991.
Разом з тим, відповідно до Угоди про створення Співдружності Незалежних Держав від 10.12.1991, Латвійська Республіка дійсно не входила до 01.01.1991. Договір між Україною та Латвійською Республікою про співробітництво в галузі соціального забезпечення набрав чинності 11.06.1999.
Стаття 9 Конституції України встановлює, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
За ст. 4 Закону № 1058-IV, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України та складається, зокрема з міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Так між Україною і Латвійською Республікою укладений Договір про співробітництво в галузі соціального забезпечення підписаного 26.02.1998 в м. Києві та ратифіковано Україною 19.03.99 відповідно до Закону України «Про ратифікацію Договору між Україною і Латвійською Республікою про співробітництво в галузі соціального забезпечення» № 525-XIV (далі - Договір).
Відповідно до ст. 3 цього Договору, він поширюється на вказані нижче сфери соціального забезпечення, які регулюються законодавством України, зокрема, пенсії по інвалідності; пенсії за віком; пенсії за вислугу років; пенсії в разі втрати годувальника, соціальні пенсії.
Згідно з ст. 16 Договору, для встановлення права на пенсію, зумовлену накопиченням періодів страхування, в цілях підсумовування періодів зараховуються періоди страхування, накопичені згідно із законодавством обох Сторін за умови, що вони не збігаються повністю або частково у часі.
При призначенні пенсій, зумовлених наявністю періодів
роботи за певною професією або на певній роботі, зараховуються тільки періоди, накопичені згідно із законодавством обох Сторін у відповідній системі, професії або роботі. Якщо підсумовані таким чином періоди не відповідають умовам, які дають право на зазначені пенсії згідно із законодавством обох Сторін, то ці періоди зараховуються для призначення пенсій на загальних підставах.
Трудовий стаж (періоди) і прирівняні до них періоди,
набуті на території України або Латвійської Республіки до 1 січня 1991 року особами, які проживають на території обох Сторін, складає страховий стаж, незалежно від сплати внесків соціального страхування, і враховується при призначені і нарахуванні пенсії на території обох Сторін за умови, що одна із Сторін вже не здійснює виплату пенсій за вказані періоди.
За ст. 17 цього Договору, якщо право на пенсію згідно із законодавством Сторін виникає тільки в результаті підсумовування періодів страхування, набутих згідно із законодавством обох Сторін, розмір пенсії кожна Сторона обчислює і виплачує відповідно до страхового стажу, набутого на її території.
Зі змісту наведеного слідує, що помилковими є висновки відповідачів щодо зарахування періоду роботи в Латвійській Республіці тільки до 31.12.1990, оскільки Договором передбачено різні правила для врахування періодів роботи для визначення права на пенсію та для визначення розміру пенсії, при цьому, факт сплати чи несплати страхових внесків не має значення для зарахування страхового стажу позивача за спірний період. Тобто, для визначення права на пенсію враховується весь стаж, накопичений у Латвійській Республіці.
В матеріалах справи міститься довідка Центрального архіву Міноборони рф від 21.02.2021 № 4/72174 про те, що ОСОБА_1 дійсно працювала у військовій частині НОМЕР_3 з 09.11.1988 по 23.06.1992.
Окрім цього, суд звертає увагу, що позивачем на підтвердження набутого стажу на території Латвійської Республіки відповідачу надавалася трудова книжка, яка відповідно до статті 62 Закону №1788-XII є основним документом, що підтверджує стаж роботи. Будь-яких зауважень, щодо змісту трудової книжки позивача, відповідач не зазначив.
Враховуючи викладене суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо протиправності дій Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 07.01.1991 по 23.06.1992, набутого на території Латвійської Республіки.
Як зазначив відповідач у своєму листі від 05.06.2025, згідно індивідуальних відомостей про застраховану особа з реєстру застрахованих осіб до страхового стажу зараховані всі періоди трудової діяльності з 01.01.1998. При цьому, незарахованими є періоди з 01.09.1992 по 15.10.1993, з 22.10.1993 по 30.04.1997, з 08.05.1997 по 31.12.1997, що підтверджується розрахунком страхового стажу у вигляді таблиці, який міститься у матеріалах справи.
Таке незарахування відбулося через те, що на титульній сторінці трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 відсутня дата заповнення.
Ці висновки органу Пенсійного фонду є помилковими, оскільки трудові книжки заповнюються роботодавцями, саме які несуть відповідальність за точність, достовірність і своєчасність такого заповнення. Отже, ОСОБА_1 звільняється від тягаря відповідальності за відсутність дати заповнення її трудової книжки у вигляді незарахування трудового стажу за періоди з 01.09.1992 по 15.10.1993, з 22.10.1993 по 30.04.1997, з 08.05.1997 по 31.12.1997, які підтверджено належними записами у трудовій книжці.
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо неправомірності зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 спірних періодів роботи через відсутність дати заповнення титульного аркуша трудової книжки, наявність виправлень та недотримання вимог Постанови КМУ № 562 щодо роботи в Латвійській Республіці, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки формальні недоліки чи технічні дефекти заповнення документів, допущені відповідальними особами роботодавців, не є виною працівника та не можуть позбавляти особу її конституційного права на соціальний захист. Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж, є трудова книжка, а за приписами статті 24-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі відсутності міждержавного обміну інформацією особі достатньо зазначити про неотримання пенсії від іншої держави у відповідній заяві. 
Оскільки відповідач у порушення вимог частини 2 статті 77 КАС України не надав беззаперечних доказів правомірності своїх дій та не спростував фактів виконання позивачем трудових обов`язків у зазначені періоди, суд першої інстанції на підставі статті 90 КАС України повно дослідив обставини справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке повністю відповідає вимогам статті 242 КАС України та не підлягає скасуванню чи зміні. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Ватаманюк Р.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Боровицький О. А.    Курко О. П.