ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2026 року	справа № 380/195/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Костецького Н.В., розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, 3, м. Слов`янськ, Донецька область, код ЄДРПОУ 13486010) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:
на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, у якій позивач просить суд:
- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 28.10.2025 № 913230133216 про відмову ОСОБА_1 у проведенні перерахунку та підвищення до пенсії, як особі, що необгрунтовано зазнала політичних репресій і згодом реабілітована у розмірі, передбаченому п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та підвищення до пенсії, як особі, що необгрунтовано зазнала політичних репресій і згодом реабілітована у розмірі, передбаченому п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, починаючи з 09.10.2025.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 09.10.20225 звернувся із заявою про перерахунок пенсії, а саме встановлення підвищення до пенсії як реабілітованій особі у розмірі 50% відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Проте, відповідач рішенням від 28.10.2025 відмовив позивачу у такому перерахунку пенсії, оскільки згідно матеріалів електронної пенсійної справи позивач вже отримує надбавку членам сім`ї реабілітованого. Позивач вважає, що оскаржуване рішення відповідача порушує його право на належне пенсійне забезпечення. 
Ухвалою суду від 09.01.2026 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач щодо задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначає, що відповідно до п. «г» статті 77 Закону №1788 репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії підвищуються - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком. Відповідно до підпункту 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 654 від 16.07.2008 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсій або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсій, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 грн.
Вказує, що відповідно даних електронної пенсійної справи позивач вже отримує надбавку членам сімей реабілітованих, відповідно до підпункту 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 654 від 16.07.2008 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», внаслідок чого Головним управлінням прийнято рішення про відмову від 28.10.2025 №913230133216, оскільки відсутні підстави для обчислення надбавки із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком.
Вважає, що суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, на свій розсуд розраховувати страховий стаж, оскільки це є втручанням в дискреційні повноваження органів Фонду, якими останні наділені як юридичні особи публічного права. Обраний позивачем спосіб захисту порушує дискрецію органів Фонду на визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні. Просить відмовити в задоволенні позову.
Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
Позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Позивач має право на пільги, передбачені рішеннями Львівської обласної ради та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», що підтверджується посвідченням №14/28-Р від 26.04.2012, виданим Львівською обласною радою.
Згідно довідки Інформаційного центру Управління внутрішніх справ Львівської області від 10.08.2008 №4/4-1528 ОСОБА_1 , 1948 р.н., зокрема, разом із батьками ОСОБА_2 , 1919 р.н., та ОСОБА_3 , 1925 р.н., був виселений 10.07.1949 року з села Кульчиць Самбірського району Львівської області на спецпоселення в Красноярський край з конфіскацією майна, з якого звільнені 29.04.1957 року. На підставі ст. 3 Закону Української РСР від 17.04.1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вищевказані особи реабілітовані.
09.10.2025 позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про перерахунок пенсії, а саме встановлення підвищення до пенсії як реабілітованій особі у розмірі 50% відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
За принципом екстериторіальності заяву позивача розглянуто ГУ ПФУ в Донецькій області, яке рішенням від 28.10.2025 №913230133216 відмовило позивачу у перерахунку пенсії, оскільки за результатом розгляду електронної пенсійної справи встановлено, що заявник вже отримує надбавку членам сім`ї реабілітованого.
Вважаючи протиправним оскаржуване рішення відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
З метою ліквідації наслідків беззаконня, допущених з політичних мотивів до громадян України, поновлення їх прав, встановлення компенсації за незаконні репресії та пільги 17.04.1991 прийнято Закон УРСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (далі - Закон №962-XII).
Статтею 1 Закону №962-XII (у редакції, чинній на час реабілітації позивача) регламентовано, що реабілітованими слід вважати осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у статті 2 вказаного Закону.
Реабілітованими визнаються також громадян, засуджені за: антирадянську агітацію і пропаганду за ст. 7 Закону СРСР від 25.12.1958 «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» та ст. 62 Кримінального кодексу України в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28.10.1989 «Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14.04.1989 «Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР»; поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за ст. 187-1 Кримінального кодексу України; порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.
Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.
Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.
Приписами ст. 3 Закону №962-XII (у редакції, чинній до 05.05.2018) визначено, що реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.
З наведеного суд робить висновок, що законодавець до реабілітованих осіб відніс як громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій, так і примусово переселених осіб.
Законом України від 13.03.2018 №2325-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», який набрав чинності 05.05.2018, змінено назву Закону №962-ХІІ на «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», викладено в новій редакції преамбулу та ст. 1, 3, 6, а також визнано такою, що втратила чинність постанову Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні».
Статтею 12 Закону №962-XII унормовано, що реабілітованими визнаються особи:
1) які до 24.08.1991 були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання;
2) стосовно яких до 24.08.1991 були здійснені репресії у формах, визначених ст. 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів;
3) стосовно яких до 24.08.1991 були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення;
4) які до 24.08.1991 були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 ст. 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину;
5) стосовно яких до 24.08.1991 за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених ст. 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24.08.1991, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.
Частиною 1 ст. 4 Закону №962-XII передбачено поновлення реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.
Суд встановив, що 26.04.2012 Львівською обласною радою видано позивачу посвідчення №14/28-Р, що підтверджує його право на пільги, передбачені рішеннями Львівської обласної ради та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».
Згідно довідки Інформаційного центру Управління внутрішніх справ Львівської області від 10.08.2008 №4/4-1528 ОСОБА_1 , 1948 р.н., зокрема, разом із батьками ОСОБА_2 , 1919 р.н., та ОСОБА_3 , 1925 р.н., був виселений 10.07.1949 року з села Кульчиць Самбірського району Львівської області на спецпоселення в Красноярський край з конфіскацією майна, з якого звільнені 29.04.1957 року. На підставі ст. 3 Закону Української РСР від 17.04.1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вищевказані особи реабілітовані.
Тобто позивач разом із сім`єю зазнав репресій у вигляді заслання на спецпоселення в Красноярський край і згодом був реабілітований відповідно до Закону Української РСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».
З огляду на викладене, суд робить висновок, що позивач є членом сім`ї реабілітованої особи.
Відповідно до пункту 6 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно з пунктом «г» частини 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16.07.2008 № 654 (далі - Постанови №654) репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 гривні.
Як встановлено судом та визнається відповідачем, позивач відповідно Постанови №654 отримує підвищення до пенсії в розмірі 43,52 грн, як член сім`ї репресованої особи, яку реабілітовано.
Суд зауважує, що відповідно до вимог статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Закон України «Про пенсійне забезпечення» має вищу юридичну силу, ніж Постанови №654, а тому застосуванню в даному випадку підлягає саме вказаний Закон.
Враховуючи вказане, виходячи із визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, суд вважає, що підвищення до пенсії позивачу повинно обчислюватися не на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №654, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав, а відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 10 жовтня 2018 у справі № 446/1549/16-а, від 21 листопада 2018 у справі № 446/1563/16-а, від 31 жовтня 2019 у справі №442/6456/17, від 04 березня 2020 у справі №446/1566/16-а.
Отже, оскільки позивач є членом сім`ї репресованої особи, яку згодом реабілітовано, в розумінні Закону №962-ХІІ із змінами, внесеними Законом №2325-VIII, відтак пенсія позивачу має бути підвищена на 25 % мінімальної пенсії. 
Враховуючи вказане, виходячи із визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, суд робить висновок, що рішення відповідача від 28.10.2025 № 913230133216 про відмову позивачу у перерахунку пенсії є протиправним та підлягає скасуванню. 
Щодо дати, з якої позивачу необхідно здійснити нарахування підвищення до пенсії, суд враховує таке.
За приписами абз. 1 ч. 4 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною 3 статті 42 і частиною 5 статті 48 цього Закону, провадиться, зокрема, у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.
Ця норма кореспондується з приписами ч. 1 ст. 84 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Суд встановив, що із заявою про перерахунок пенсії позивач звернувся до пенсійного органу 09.10.2025, а тому нарахування підвищення до пенсії у розмірі 25% мінімальної пенсії позивачу необхідно здійснити з 01.10.2025. 
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити позивачу з 01.10.2025 перерахунок і виплату підвищення до пенсії у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком згідно із пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ з урахуванням раніше виплачених сум.
Згідно із вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд робить висновок про наявність підстав для задоволення позову частково.
Що стосується судового збору, то, у відповідності до вимог ст.139 КАС України, такий підлягає стягненню на користь позивача.
Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ухвалив:
1. Позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, 3, м. Слов`янськ, Донецька область, код ЄДРПОУ 13486010) від 28.10.2025 № 913230133216 про відмову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в перерахунку пенсії.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, 3, м. Слов`янськ, Донецька область, код ЄДРПОУ 13486010) здійснити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01.10.2025 перерахунок і виплату підвищення до пенсії у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком згідно із пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ з урахуванням раніше виплачених сум.
4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, 3, м. Слов`янськ, Донецька область, код ЄДРПОУ 13486010) 1211,20 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст судового рішення складено 09.06.2026 року.

Суддя	Костецький Назар Володимирович