Справа № 541/933/26
Номер провадження 2/541/1113/2026

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
27 квітня 2026 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:
головуючого судді Вірченко О.М.,
за участю секретаря судового засідання Олешко Н.А.,
представника позивачки     ОСОБА_1 ,
представника відповідача    Богомаз Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Миргородської міської ради Полтавської області, Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 , про звільнення майна з-під арешту, 

встановив:

19 березня 2026 року ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Долженко О.М., звернулась до суду з позовом до Миргородського ВДВС у Миргородському районі Полтавської області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна, мотивуючи вимоги наступним. В Єдиному реєстрі заборон відчуження об’єктів нерухомого майна є відомості про обтяження у виді арешту належного їй майна за № 11494987, накладеного 12 серпня 2011 року Полтавською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови про накладення арешту на майно ОСОБА_2 , виданої Миргородською виконавчою службою. Однак, відповідно до повідомлення Миргородського ВДВС у Миргородському районі Полтавської області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції відомості про відкриті чи незавершені виконавчі провадження щодо позивачки у ВДВС у Миргородському районі відсутні. Звернення до суду обумовлено порушенням її прав як власниці майна та відсутністю підстав для збереження такого арешту протягом тривалого часу, тому позивачка просила скасувати арешт, застосований до її майна. 
03 квітня 2026 року Миргородська міська рада надала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Рішенням Миргородського міськрайонного суду від 13 жовтня 2010 року у справі № 2-55/201 об`єкт незавершеного будівництва – будинок АДРЕСА_1 визнано самочинним будівництвом та зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за власний рахунок знести вищевказаний об`єкт самочинного будівництва, стягнуто з них судові витрати. На виконання зазначеного рішення суду було видано виконавчий лист № 2-55 від 24 грудня 2010 року, на підставі якого 17 січня 2011 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання, запропоновано боржникам добровільно виконати виконавчий лист у строк до 24 січня 2011 року, надавши до ВДВС підтвердження виконання рішення суду. Натомість, рішення суду виконано не було, що призвело до накладення штрафу 11 березня 2011 року, 17 травня 2011 року. 12 серпня 2011 року постановою державного виконавця накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 , заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна. 22 травня 2012 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (редакція від 06 травня 2012 року), підставою закінчення виконавчого провадження зазначено неможливість виконання рішення без участі боржника згідно ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження». На даний час вищевказане рішення суду залишається невиконаним, факт небажання ОСОБА_2 знести незавершений будівництвом житловий будинок підтверджується бездіяльністю позивача протягом 14 років, що свідчить про свідоме довготривале ігнорування боржником своїх обов`язків за рішенням суду. Натомість ОСОБА_2 звертається до суду з позовом про зняття арешту, що був застосований як засіб впливу задля виконання рішення суду боржником. У позивачки залишається невиконане зобов`язання перед Миргородською міською радою, в забезпечення виконання якого було накладено арешт на нерухоме майно, та стосується позивачки як співвласника самочинного будівництва, тому існування такої заборони не є втручанням у здійснення її права власності на нерухоме майно. На переконання міської ради наразі наявні підтвердження того, що існуюче обтяження майна, що належить позивачці, переслідує законну мету та на час звернення до суду з відповідною позовною заявою охороняє законні інтереси.
06 квітня 2026 року Миргородський ВДВС у Миргородському районі Полтавської області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. В рамках виконавчого провадження згідно постанови державного виконавця ВП № 23659364 від 12 серпня 2011 року було накладено арешт на все нерухоме майно боржника (реєстраційний номер обтяження 11494987). 22 травня 2012 року виконавче провадження завершено згідно з постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження за п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання. За таких обставин не вбачається можливим з`ясувати погашення боргу по даному виконавчому провадженню, тому припинити чинність арешту неможливо. Просив розглянути справу без його участі. 
09 квітня 2026 року позивачка надала відповідь на відзив Миргородської міської ради, в якій зазначила наступне. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду від 06 липня 2012 року встановлено, що виконавчий комітет Миргородської міської ради 23 лютого 2012 року направив на адресу виконавчої служби лист про відмову у проведенні авансування витрат на знесення самочинного будівництва. В результаті розгляду скарги виконавчого комітету на дії державного виконавця суд зробив висновок, що фактично виконавчий комітет Миргородської міської ради своєю бездіяльністю сприяв невиконанню рішення суду, адже відмовився авансувати витрати на організацію та проведення виконавчих дій, що в свою чергу свідчить про його незацікавленість у виконанні рішення суду в частині знесення об`єкту самочинного будівництва та вказує на наміри заявника в такий спосіб перекласти свою бездіяльність на орган державної виконавчої служби. Позивачка не має грошових боргових зобов`язань перед відповідачем, а всі накладені на неї штрафи та збори сплачені. Позов про звільнення майна з-під арешту покликаний на захист прав та інтересів позивачки щодо безпідставності наявності арешту її майна вже після закінчення виконавчих дій, які не можуть виконуватись по закінченому виконавчому поводженню.
10 квітня 2026 року позивачка надала відповідь на відзив Миргородського ВДВС у Миргородському районі Полтавської області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якій наполягала на задоволенні позовних вимог. Зазначила, що вона сплатила 1 852,25 грн, стягнення яких мав здійснити виконавець на підставі рішення Миргородського міськрайонного суду та виданого виконавчого листа № 2-55 від 24 грудня 2010 року, за яким і було відкрито виконавче провадження. Незважаючи на знищення виконавчого провадження у неї є документальне підтвердження сплати боргової суми та виконавчого збору. 
Позивачка в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи була повідомлена належним чином. 
Представник позивачки в судовому засіданні просила позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив.
Представник Миргородської міської ради в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві.
Представник ВДВС та третя особа в судове засідання не з`явилися. 
Заслухавши представників сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до витягу з реєстру права власності на нерухоме майно № 31690200 від 17 жовтня 2011 року, витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 1069255 від 03 червня 2005 року, державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 902376, дозволу на виконання будівельних робіт № 25-04/07 від 25 квітня 2007 року, технічного паспорту на незавершене будівництво ОСОБА_2 , ОСОБА_3 належить земельна ділянка, яка розташована на адресою: АДРЕСА_1 , та об`єкт незавершеного будівництва на ній. Об’єкт нерухомого майна був побудований на 52 % на підставі дозволу на виконання будівельних робіт № 25-04\07 від 25 квітня 2007 року, виданого виконавчим комітетом Миргородської міської ради на підставі рішення № 596 від 12 жовтня 2005 року (а.с. 14-18). 
Рішенням Миргородського міськрайонного суду від 13 жовтня 2010 року будівництво за адресою: АДРЕСА_1 було визнано самочинним; ОСОБА_3 , ОСОБА_2 зобов’язано за власний рахунок знести об’єкт самочинного будівництва, з відповідачів стягнуто судові витрати по 1 852,25 грн з кожного (а.с. 19-20).
На виконання зазначеного рішення Миргородським міськрайонним судом було видано виконавчий лист № 2-55 від 24 грудня 2010 року. 17 січня 2011 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа (постанова про відкриття виконавчого провадження № 23659364, а.с. 21-22).
12 серпня 2011 року з метою збереження майна боржника та виконання рішення суду державним виконавцем Миргородського міського управління юстиції Степанько Р.О. накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 , та останній заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику (постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12 серпня 2011 року, ВП № 23659364, а.с. 23).
Відповідно до інформації про виконавче провадження від 24 грудня 2010 року № 23659364, 14 серпня 2011 року з ОСОБА_2 стягнуті кошти в розмірі 1 852,25 грн (судовий збір за рішенням суду, 185,23 грн (виконавчий збір). 21 червня 2012 року виконавче провадження закінчено - виконавчий документ повернутий без виконання (а.с. 24-26). 
Згідно ухвали суду від 06 липня 2012 року по справі № 1620/1891/2012 (провадження № 4-с/1620/12/2012), оскільки Державною виконавчою службою Миргородського міськрайонного управління юстиції було прийнято всі можливі і необхідні дії, передбачені ст.ст. 42, 75, Закону України «Про виконавче провадження», для виконання рішення Миргородського міськрайонного суду від 13 жовтня 2010 року, в задоволенні скарги виконавчого комітету Миргородської міської ради на дії державного виконаця було відмовлено. 
Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об’єктів нерухомого майна № 468766826 від 18 березня 2026 року, майно ОСОБА_2 має обтяження у виді арешту нерухомого майна. Реєстраційний номер обтяження 11494987, зареєстрований 12 серпня 2011 року 11:36:43 за № 11494987 реєстратором: Полтавська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України; підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 23659364, 12 серпня 2011 року, Миргородська виконавча служба, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно; власник: Таран Олена Володимирівна, обтяжувач: відділ державної виконавчої служби Миргородського міськрайонного управління юстиції, код 34264469 (а.с. 27).
Відповідно до повідомлення державного виконавця Миргородського ВДВС у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Міщанін Т., матеріали виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-55, виданого Миргородським міськрайонним судом Полтавської області, знищено, оскільки строк їх зберігання сплинув.Відтак, станом на день ухвалення рішення суду виконавчі документи про стягнення боргу з ОСОБА_2 на виконанні в Миргородському ВДВС не перебувають, виконавчий лист повернуто без виконання. Повернення виконавчого документа стягувачу не позбавляло його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання, проте лише протягом строків пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
05 жовтня 2016 року набрав чинност Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII). Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Тлумачення п. 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII дає підстави для висновку, що правила цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Наведеним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.
Відповідно до п. 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
За ч.ч. 1, 2, п. 1 ч. 4 ст. 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. Отже, законодавством України встановленні чіткі строки, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання і стати підставою для відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій, спрямованих на виконання судового рішення в примусовому порядку.
Наказом Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року № 1829/5 затверджено Правила ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями (далі - Правила). Завершені виконавчі провадження та виконавчі провадження, за якими виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання, підлягають передачі до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше 01 серпня поточного року та 01 лютого наступного року (п. 1 Розділу Х «Передача до архіву виконавчих проваджень» Правил).
Розділом ХІ «Знищення справ та виконавчих проваджень» Правил врегульовано порядок та підстави знищення матеріалів виконавчого провадження. П.п. 1, 2 зазначеного розділу Правил визначено, що передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню. Строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Отже, Правилами визначено, що у разі завершення виконавчого провадження, зокрема у зв`язку із поверненням виконавчого документа стягувачу, матеріали виконавчого провадження передаються до архіву та зберігаються протягом трьох років, після чого підлягають знищенню. Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу та неможливості поновлення виконавчого провадження у зв`язку із закінченням строків пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, а як наслідок і неможливість подальшого виконання судового рішення в примусовому порядку, існування арешту, накладеного на майно боржника, втрачає свій сенс, оскільки будь-якого правового механізму реалізації досягнення мети, з якою було накладено арешт, - забезпечення реального виконання судового рішення - немає.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовної діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.
У рішенні від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» («Sporrong and Lonnroth v. Sweden») ЄСПЛ зазначив, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, своєю чергою, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Щодо першого припису ЄСПЛ у пунктах 63, 64 рішення у справі «Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium) зауважив, що, визнаючи право на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності. Держава сама визначає «необхідність» відповідного закону, а наявність «спільного інтересу» може спонукати державу до «здійснення контролю за використанням власності», включаючи розпорядження та спадкування.ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine)].
У справі за позовом ОСОБА_2 питання полягає в тому, чи може наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника становити втручання у мирне володіння у значенні ст. 1 Першого протоколу, і якщо так, то чи є таке втручання законним і чи переслідує легітимну мету «в інтересах суспільства», а також чи є воно пропорційним меті, якої прагнуть досягти. Правовою метою накладення арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання судового рішення. Тобто, кредитор, на користь якого у боржника виникло зобов`язання за судовим рішенням, яке підлягає примусовому виконанню, має обґрунтовані очікування, що внаслідок накладення арешту на майно боржника та його подальшої реалізації остаточне рішення суду буде виконане. Тож накладення та існування арешту на майно боржника до закінчення примусового виконання судового рішення має важливе значення для забезпечення виконання остаточного судового рішення та реального поновлення прав фізичних та юридичних осіб.
Водночас, встановлюючи, чи не змушений боржник нести надмірний індивідуальний тягар внаслідок такого обмеження, суд враховує, що арешт майна є заходом, який забезпечує збереження майна боржника з метою реального виконання судового рішення, що підлягає примусовому виконанню. В ситуації, коли бракує будь-якої можливості відновити виконавче провадження, відпадає і сама правова мета збереження арешту - забезпечення виконання судового рішення в примусовому порядку. Збереження арешту, накладеного на майно боржника, за таких умов свідчить, що особа позбавляється можливості вільно розпоряджатися своїм майном (у тому числі майном, набутим після винесення державним виконавцем постанови про арешт майна) без існування для цього правової мети, оскільки сам факт існування арешту не призведе до реального поновлення прав кредитора. За таких обставин особа змушена нести надмірний індивідуальний тягар. Отже, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови, коли немає виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Подібного підходу притримується Верховний Суд у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21).
Врахувавши усталену практику ЄСПЛ, яка є обов`язковою для застосування національними судами, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, коли немає актуального виконавчого провадження та можливості продовження виконання судового рішення у примусовому порядку, призводить до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відсутність відкритих виконавчих проваджень щодо позивачки, наявність протягом тривалого часу арешту, накладеного державним виконавцем на усе її майно, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном, тому з метою ефективного захисту прав позивачки арешт, накладений на її майно, підлягає скасуванню, а позов підлягає задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 81, 141, 263, 265, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Миргородської міської ради Полтавської області, Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 , про звільнення майна з-під арешту задовольнити.
Зняти обтяження - арешт нерухомого майна ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер обтяження 11494987, зареєстрований 12 серпня 2011 року 11:36:43 за № 11494987 реєстратором: Полтавська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України; підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 23659364, 12 серпня 2011 року, Миргородська виконавча служба, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно; власник: Таран Олена Володимирівна, обтяжувач: відділ державної виконавчої служби Миргородського міськрайонного управління юстиції, код 34264469.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Повний текст рішення складено 04 травня 2026 року.

Суддя:	  	О. М. Вірченко