УХВАЛА

16 червня 2026 року 
м. Київ

справа №320/10760/25
адміністративне провадження № К/990/20160/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Васильєвої І.А.,
суддів: Шишова О.О.,  Яковенка М.М., 
перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на додаткове рішення Київського окружного адміністративного суду від 25.09.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026 у справі №320/10760/25 за адміністративним позовом Приватно-орендної агрофірми «Україна» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ:
В березні 2025 року Приватно-орендна агрофірма «Україна» звернулась до Київського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Київській області, в якому просила суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14.02.2025 № 0054152406, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів за штрафними (фінансовими) санкціями, пені з податку на доходи фізичних осіб (далі ПДФО) на суму 2 151 394,37 грн, а також № 0054122406, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів за штрафними (фінансовими) санкціями, пені з військового збору на суму 173 889,49 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що нові податкові повідомлення-рішення ґрунтуються на тому самому акті перевірки від 25.09.2024 року і охоплюють той самий період та ті ж самі порушення, що вже стали підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень від 04.11.2024, за якими позивачем було виконано свої податкові зобов`язання.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2025, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026 позов задоволено.
Додатковим рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25.09.2025, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026 у справі №320/10760/25 задоволено заяву представника позивача, адвоката Бордаченка Олександра Володимировича та стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.
До Верховного Суду 04.05.2026 вдруге надійшла касаційна скарга Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на додаткове рішення Київського окружного адміністративного суду від 25.09.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026 у справі № 320/10760/25. Попередньо подану касаційну повернуто ухвалою суду від 15.04.2026, внаслідок не викладення передбачених частиною 4 статті 328 КАС України підстав для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Ухвалою Верховного Суду від 25.05.2026 касаційну скаргу залишено без руху, установлено скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, шляхом надання обґрунтованого клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, вказавши інші поважні підстави його пропуску, а також викладення належним чином підстав касаційного оскарження.
На виконання вимог вказаної ухвали контролюючим органом надіслано заяву про усунення недоліків, уточнено підстави касаційного оскарження, заявлено клопотання про поновлення строку касаційного оскарження.
Податковим органом вчинено посилання на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України, зазначено, що судом апеляційної інстанції при вирішенні питання щодо обґрунтованості заявленого Позивачем до стягнення розміру витрат на правничу допомогу застосовано норми процесуального права, зокрема, ст. 134, ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України , без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме у постановах від 12.09.2018 у справі №810/4749/15, від 19.12.2019 у справі №520/1849/19, додатковій ухвалі від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2020 у справі №755/9215/15-ц, від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, від 12.05.2020 у справі №904/4507/18. Скаржником, зокрема, зауважено, що дана справа не є достатньо складною в порівняні з розміром гонорару у сумі 20000,00 грн. Заявлена позивачем вартість наданих послуг є необґрунтованою та неспівмірною зі складністю справи та виконаними представником позивача роботами.
Разом з тим, як встановлено з Єдиного державного реєстру судових рішень, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем подано усі документи, необхідні для підтвердження витрат на правничу допомогу (договір про надання правничої допомоги, додаткову угоду до договору про продовження строку його дії, завдання (доручення) на представництво інтересів позивача у справі, акт про часткове виконання завдання (доручення), банківський рахунок про оплату правничої допомоги). Враховуючи, що спірними у справі рішеннями збільшено розмір податкового зобов`язання позивача на 173 889 грн 49 коп. (відповідно до податкового повідомлення-рішення №0054122406 від 14.02.2025) та на 2 151 394 грн 37 коп. (відповідно до податкового повідомлення-рішення №0054152406 від 14.02.2025), тому дана справа не належить до справ незначної складності за критерієм, встановленим частиною шостою статті 12 КАС України.
Судами вказано, що складність роботи представника позивача підтверджується тим, що для доведення хибності висновків податкового органу він надав власний розрахунок нарахованих та сплачених позивачем сум податків, та витратив 35,25 год на надання правничої допомоги позивачу у рамках представництва під час розгляду справи №320/10760/25 в суді першої інстанції. Обсяг наданих послуг (виконаних робіт) охоплює правовий аналіз матеріалів податкової перевірки, податкових повідомлень-рішень та первинних документів підприємства (позивача); підготовку і подачу до суду позовної заяви; правовий аналіз відзиву; підготовку і подачу відповіді на відзив та клопотання про долучення нових доказів; представництво інтересів позивача у підготовчих судових засіданнях; правовий аналіз клопотань, додаткових пояснень відповідача та наданих відповідачем доказів; підготовку і подачу додаткових пояснень з наданням власних розрахунків; представництво інтересів позивача у судових засіданнях; підготовку заяви про стягнення судових витрат.
Судом підкреслено, що ціна позову становить 2 325 282 грн 86 коп., а заявлений позивачем до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу становить менше 1% ціни позову, тому заявлений позивачем до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу є розумним з огляду на співмірність з критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 КАС України. При цьому, судом першої інстанції вірно відзначено, що відповідач не навів власного розрахунку розміру витрат на правничу допомогу, який він вважає співмірним у цій справі.
Відтак судами попередніх інстанцій зроблено висновок, що, оцінюючи заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, враховуючи, що витрати на професійну правничу допомогу на суму 20000 грн є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, що відповідає критерію реальності таких витрат, тому вказані витрати на правничу допомогу підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
При цьому судами враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25.02.2020 у справі №813/1966/18, від 08.03.2023 у справі №873/52/22, від 26.02.2025 у справі №910/13078/23, у постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.
Податковим органом такі висновки не спростовано, не обґрунтовано, в чому висновку судів суперечать правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи касаційної скарги зводяться до викладення фактичних обставин справи, посилань на практику Верховного Суду без доведення подібності правовідносин у справах, цитування норм КАС України, висловлення незгоди з наданою судами попередніх інстанцій правовою оцінкою наявних у матеріалах цієї справи доказів у сукупності зі встановленими у справі обставинами, переоцінки доказів, що не є належним викладенням підстав касаційного оскарження.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд зазначає, що у касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначається підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина 3 статті 334 КАС України).
Перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною 4 статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
В обґрунтування клопотання про поновлення строку касаційного оскарження контролюючим органом зазначено, що первинна касаційна скарга у справі №320/10760/25 подана у межах строку на касаційне оскарження та не розглянута по суті; повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Суду; скаржник не зволікав із повторним зверненням до Суду із скаргою; податковим органом сплачено судовий збір. Також скаржником вчинено посилання на практику Верховного Суду щодо поновлення процесуальних строків, зауважено, що повторне звернення з касаційною скаргою відбулося протягом тридцяти календарних днів з дня, коли було повернуто касаційну скаргу, що також свідчить про належне та сумлінне виконання відповідачем процесуальних обов`язків, а також важливість даної справи для відповідача та відсутність з його боку жодних зловживань чи затягувань судового процесу.
Розглянувши дане клопотання, Верховний Суд дійшов висновку, що воно є необґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до положень частини 1 статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Частиною 2 статті 329 КАС України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Відповідно до частини 3 статті 329 КАС України строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною 5 статті 333 цього Кодексу.
Касаційну скаргу подано вдруге 04.05.2026, попередню касаційну скаргу повернуто ухвалою Верховного Суду від 15.04.04.2026.
Верховний Суд зазначає, що право на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення не є абсолютним. Вчасна первинна подача касаційної скарги не означає, що після її повернення повторне звернення до суду можливе у будь-який довільний строк, без дотримання часових рамок, встановлених процесуальним законом, оскільки у такому разі порушуватиметься принцип юридичної визначеності. Повернення касаційної скарги не зупиняє та не перериває строк на касаційне оскарження і не дає права скаржнику у будь-який необмежений час після сплину строку касаційного оскарження реалізовувати право на оскарження судового рішення повторно.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, щодо форми і змісту касаційної скарги. Частиною 1 статті 45 КАС України регламентовано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Колегія суддів, не заперечуючи проти права на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення, вважає, що таке право не є абсолютним. Це обґрунтовується змістом частини 8 статті 169 КАС України, відповідно до якої скаржник має право на повторне звернення з касаційною скаргою, якщо будуть усунуті недоліки касаційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги і таке звернення відбувається без зайвих зволікань. Також скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення.
Водночас приведення касаційної скарги у відповідність з вимогами КАС України, в тому числі щодо належного викладення підстав для касаційного оскарження судових рішень, є процесуальним обов`язком сторони, яка не погоджується з судовими рішеннями, і для його виконання процесуальний закон встановлює достатній строк - тридцять днів з дня складення повного тексту оскаржуваного судового рішення (з дня отримання копії судового рішення).
Разом з цим, Верховний Суд зауважує, що підставою для повернення попередньої касаційної скарги стало недотримання скаржником вимог статей 328, 330 КАС України щодо належного викладення підстав касаційного оскарження, тобто, саме проявлений контролюючим органом підхід до оформлення касаційної скарги став причиною для її повернення.
Уточнена касаційна скарга є подібною до попередньої та не усуває раніше встановлених недоліків.
Разом з тим, у скаржника було достатньо часу для приведення своєї касаційної скарги у відповідність із вимогами КАС України, проте, звертаючись повторно до суду з касаційною скаргою, скаржник не усунув недоліків, які стали підставою для повернення попередньої касаційної скарги.
Слід зауважити, що приведення касаційної скарги у відповідність з вимогами КАС України в частині належного викладення підстав для касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, та сплати судового збору є процесуальним обов`язком сторони, яка не погоджується з судовими рішеннями.
Недотримання особою вимог процесуальних норм щодо форми та змісту касаційної скарги за загальним правилом не є підставою для поновлення строку на касаційне оскарження. Це правило ще в більшій мірі стосується суб`єкта владних повноважень, щодо якого презюмується, що в його розпорядженні є достатньо засобів, зокрема організаційного характеру, для виконання покладених завдань.
Невиконання відповідачем вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Аналіз положень статей 5, 13, 328, 329 КАС України дозволяє дійти висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку, яке повинно бути реалізовано у встановлений вказаним кодексом строк.
Підстави пропуску строку касаційного оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з дійсно непереборними та об`єктивними перешкодами, істотними труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений процесуальним законом строк подання касаційної скарги.
Відповідач, що діє від імені держави, як суб`єкт владних повноважень, не може та не повинен намагатись отримати вигоду від організаційних складнощів, які склались у нього на поточний день, шляхом уникнення або зволікання виконання ним своїх процесуальних обов`язків, в тому числі і щодо вчасного подання касаційної скарги. Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в касаційному порядку у строк встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку касаційного оскарження з поважних причин.
З урахуванням вищевикладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що скаржником не обґрунтовано належними доводами зволікання з повторним поданням касаційної скарги, не наведено поважних підстав для поновлення пропущеного строку касаційного оскарження.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.
Відповідно до вищенаведеного, керуючись статтями 328, 329, 330, 332, 333, 355, 359 КАС України,
УХВАЛИВ:
Визнати неповажними причини пропуску строку касаційного оскарження та відмовити у задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Київській області про поновлення строку касаційного оскарження додаткового рішення Київського окружного адміністративного суду від 25.09.2025 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026 у справі №320/10760/25.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Київській області на додаткове рішення Київського окружного адміністративного суду від 25.09.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026 у справі №320/10760/25.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	І.А. Васильєва О.О. Шишов   М.М. Яковенко