КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 червня 2026 року справа №320/9668/26
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративну справу за позовною ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 (адреса АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд:
- Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 , які полягають у не застосуванні пункту постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції чинній 29.01.2020 року при обчисленні ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 по 01.11.2020; з 12.01.2021 по 31.01.2026 року (включно) розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01.01.2024 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» станом на 01.01.2025 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» станом на 01.01.2026 року на відповідний тарифний коефіцієнт з додатками 1, 12, 13, 14 вказаної постанови, з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 №44;
- Зобов?язати військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок ОСОБА_1 за періоди з 29.01.2020 по 01.11.2020; з 12.01.2021 по 31.01.2026 року (включно) належного грошового забезпечення, (грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2020 - 2025 роки), інші щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові виплати, одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані календарні доби основної щорічної відпустки, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, обчислених із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням визначеного з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції чинній з 29.01.2020) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01.01.2024 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» станом на 01.01.2025 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» станом на 01.01.2026 року на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 №44;
- Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яка була гарантована постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889;
- Зобов?язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яка була гарантована постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, з урахуванням раніше виплачених сум;
- Зобов?язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу за невчасно виплачене грошове забезпечення за період з 29.01.2020 по день фактичної виплати цього грошового забезпечення.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю – Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та проведення судового засідання.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.06.2026 з метою повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи постановлено витребувати певні докази у сторони відповідача.
12.06.2026 представник військової частини НОМЕР_2 скерував до суду витребувані докази.
Позов обґрунтовано тим, що  ОСОБА_1 проходить військову службу у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_2 у періоди з 28.10.2002 по 01.11.2020 та з 12.01.2021 року по теперішній час, що підтверджується записами у військовому квитку серії НОМЕР_4 , витягом з послужного списку та довідкою форми №5. Позивач зазначає, що у періоди з 29.01.2020 по 01.11.2020 та з 12.01.2021 по 31.01.2026 року відповідач при нарахуванні та виплаті грошового забезпечення застосовував пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» у редакції, яка втратила чинність відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18. За твердженням позивача, це вплинуло на розмір щомісячного грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2025 роки, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та одноразових виплат, обчислених із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням. Також позивач вказує, що у період з 2013 по 2018 роки відповідач здійснював нарахування та виплату грошової допомоги для оздоровлення і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, гарантованої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889. З метою отримання інформації щодо порядку та підстав здійснення нарахувань 18.02.2025 року позивач звернулася до відповідача із заявою про надання інформації щодо усіх видів та розміру грошового забезпечення за весь період служби, включаючи премії, надбавки, інші види виплат, грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, одноразову грошову допомогу при звільненні, грошову компенсацію за невикористані календарні доби основної щорічної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій, із зазначенням підстав та розміру прожиткового мінімуму, який застосовувався при визначенні посадового окладу та окладу за військовим званням у період з 01.01.2020 по 31.01.2026 року. Крім того, позивач просила провести перерахунок та здійснити доплату грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013-2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889. У відповідь на зазначене звернення відповідачем надано лист №1680 від 27.02.2026 року та додатки у вигляді карток особового рахунку і розрахункових листів, складених на підставі відомостей нарахування грошового забезпечення військової частини, з яких, за твердженням позивача, вбачається, що при розрахунку її грошового забезпечення у періоди з 29.01.2020 по 01.11.2020 та з 12.01.2021 по 31.01.2026 року застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений станом на 01.01.2018 у розмірі 1762 грн. Крім того, відповідач повідомив про відсутність підстав для здійснення перерахунку та виплати грошової допомоги для оздоровлення і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013-2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. ОСОБА_1 вважає протиправними дії відповідача щодо застосування при нарахуванні та виплаті грошового забезпечення пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 у редакції, яка втратила чинність згідно з постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18, а також щодо відмови у проведенні перерахунку та доплати грошової допомоги для оздоровлення і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013-2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, у зв`язку з чим звернулася до суду за захистом своїх прав.
27.03.2026 на адресу Київського окружного адміністративного суду скеровано письмовий відзив, у якому представник військової частини НОМЕР_2 заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що у її діях відсутня протиправність, оскільки нарахування та виплата грошового забезпечення позивачу здійснювалися відповідно до чинної редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704. Відповідач наголошує, що аналогічний порядок застосовується до всіх військовослужбовців Збройних Сил України, а також у всіх військових частинах, установах та закладах. На думку відповідача, у разі виникнення правової колізії, спору щодо застосування норм права чи невідповідності підзаконного нормативно-правового акта законодавству України, вирішення такого питання не належить до компетенції військової частини, а здійснюється у встановленому законом порядку, зокрема судом. Військова частина НОМЕР_2 , як зазначає відповідач, діє виключно в межах повноважень та у спосіб, визначений статтею 19 Конституції України, та керується пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України №704 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481, відповідно до якої встановлено, що розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови. Відповідач вказує, що іншого правового врегулювання спірних правовідносин законодавством не передбачено. Крім того, відповідач звертає увагу суду на можливі наслідки ухвалення рішень на користь позивачів у справах цієї категорії. На думку відповідача, застосування судами окремих норм матеріального права без урахування змісту нормативно-правового регулювання в цілому може призвести до значних незапланованих витрат державного бюджету. Відповідач зазначає, що лише одному військовослужбовцю у подібній категорії справ може бути нараховано та виплачено понад 200 000 грн, що, на його переконання, негативно впливатиме на рівень боєздатності та обороноздатності держави, а також на спроможність Збройних Сил України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України та інших військових формувань забезпечувати захист суверенітету і територіальної цілісності України в умовах воєнного стану. Відповідач також посилається на те, що формування неоднакової судової практики у подібних правовідносинах, а також ухвалення рішень, які, на його думку, призводять до надмірних бюджетних витрат, зумовлює збільшення кількості звернень колишніх військовослужбовців до суду з аналогічними позовами, що, у свою чергу, створює додаткове навантаження на судову систему. При цьому відповідач наголошує, що питання визначення розміру грошового забезпечення військовослужбовців вирішуються не військовою частиною НОМЕР_2 , а уповноваженими державними органами, тоді як керівництвом військової частини постійно вживалися заходи щодо належного та повного фінансового забезпечення військовослужбовців, які проходять у ній службу. З огляду на викладене, відповідач вважає, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню норма, відповідно до якої обчислення грошового забезпечення позивача має здійснюватися із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, у періоди з 29.01.2020 по 01.11.2020 та з 12.01.2021 по 31.01.2026, та просить суд врахувати наведені доводи під час вирішення спору.
Із письмових пояснень військової частини НОМЕР_2 від 12.06.2026 судом встановлено, що позивачу у спірний період виплачувалась щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889. Водночас відповідач зазначив, що така винагорода не включалася до складу грошового забезпечення, з якого обчислювалися грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. На обґрунтування своєї позиції військова частина послалася на положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII, постанову Кабінету Міністрів України №889, Інструкцію, затверджену наказом Міністерства оборони України №595, та Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України №260. Крім того, відповідач послався на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 08.08.2024 у справі №240/26703/23, від 23.09.2024 у справі №240/32125/23 та від 23.09.2024 у справі №240/33138/23, відповідно до яких додаткова винагорода не включається до складу грошового забезпечення для обчислення грошової допомоги на оздоровлення.
Процесуальні засади розгляду справи у письмовому провадженні.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини.
З витягу з послужного списку старшого солдата ОСОБА_1 вбачається, що остання проходила військову службу у різних військових частинах, зокрема у військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_2 , на посадах механіка, радіотелефоніста-механіка, механіка-телефоніста, старшого радіотелеграфіста та оператора. Документ містить відомості про періоди проходження служби, продовження строків контракту, звільнення у запас 01.11.2020 року та повторне прийняття на військову службу за контрактом з 12.01.2021 року.
ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 . Вказане встановлено із змісту довідки форми №5, виданої військовою частиною НОМЕР_2 29.01.2026 року за №606.
У матеріалах справи містяться довідки-розрахунки грошового забезпечення ОСОБА_1 за періоди з 01.01.2020 по 01.11.2020 та з 12.01.2021 по 31.05.2022, з яких суд може встановити відомості щодо нарахування та виплати грошового забезпечення, зокрема посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавок, премій, сум утримань та сум до виплати.
Також наявний розрахунковий лист військової частини НОМЕР_2 за період з червня 2022 року по грудень 2022 року, зі змісту якого суд може встановити відомості щодо видів та сум нарахованого грошового забезпечення, додаткової винагороди на період воєнного стану, індексації, премій, а також сум утримань, у тому числі ПДФО та військового збору.
Крім того, судом проаналізовано картки особового рахунку військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 за періоди з 12.2022 по 11.2023, з 01.2024 по 12.2024 та з 12.2024 по 11.2025, відомості нарахувань та утримань помісячно щодо ОСОБА_1 за періоди з грудня 2022 року по листопад 2023 року, з грудня 2023 року по листопад 2024 року, з січня 2024 року по грудень 2024 року та з грудня 2024 року по листопад 2025 року, зі змісту яких суд може встановити складові грошового забезпечення, зокрема посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавки, премії, індексацію, додаткові види грошового забезпечення, грошову допомогу для оздоровлення, суми утримань, податків та сум до виплати.
Окрім цього, у матеріалах справи міститься картка особового рахунку військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 за період з 12.2025 по 02.2026 та відомість нарахувань та утримань помісячно за період з грудня 2025 року по січень 2026 року, зі змісту яких суд може встановити відомості щодо посади, посадового окладу, виплат одноразових додаткових видів грошового забезпечення, надбавок, премій, сум утримань та сум до виплати.
З довідки військової частини НОМЕР_2 від 14.06.2023 року №2133 вбачається, що позивач у періоди з 01.05.2014 по 16.06.2014, з 01.07.2014 по 14.07.2014, з 07.12.2016 по 26.12.2016 та з 16.05.2017 по 30.05.2017 безпосередньо брала участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення та захисті незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей.
З довідки військової частини НОМЕР_2 від 12.06.2023 року №2132 встановлено, що ОСОБА_1 у періоди з 21.07.2018 по 21.08.2018, з 21.10.2018 по 22.11.2018, з 19.08.2019 по 20.09.2019, з 20.10.2019 по 25.12.2019, з 02.02.2020 по 23.03.2020, з 21.02.2021 по 13.04.2021 та з 19.04.2021 по 20.04.2021 брала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях.
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_2 від 02.06.2023 року №1/96/2509 суд встановив, що ОСОБА_1 у період з 29.10.2022 по 24.12.2022 брала безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи у Донецькій області.
У даній справі ОСОБА_1 вважає протиправними дії відповідача щодо застосування при нарахуванні та виплаті грошового забезпечення пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 у редакції, яка втратила чинність згідно з постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18, у зв`язку з чим звернулася до суду за захистом своїх прав.
Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування, оцінка та висновки суду.
Щодо позовної вимоги про нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення з урахуванням прожиткового мінімуму встановленого на 01 січня відповідного календарного року.
Відповідно до положень статті 19 Конституції України, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо проведення розрахунку розміру грошового забезпечення без урахування розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом про державний бюджет на відповідний рік у спірний період, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, суд виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдина система їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній та політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначені та врегульовані Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до частин другої - четвертої статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
30.08.2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (далі - Постанова № 704), якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років.
Згідно з пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України № 704 (у первинній редакції від 30.08.2017 року), ця постанова набирає чинності 01 січня 2018 року.
Пунктом 4 Постанови № 704 було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Також, додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема, посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
Таким чином, Кабінетом Міністрів України було запроваджено дві розрахункові величини обчислення окладу за посадою та окладу за військовим званням, а саме: 1) розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року; 2) 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.
21.02.2018 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб (далі - Постанова № 103), яка набрала чинності 24.02.2018 року.
Пунктом 6 Постанови № 103 були внесені зміни до ряду постанов Кабінету Міністрів України, в тому числі до Постанови № 704 були внесені чергові зміни в частині календарної дати набуття чинності і строк початку дії цього нормативного акту було перенесено на 01.03.2018 р.
Крім того, пунктом 6 Постанови № 103 внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704, який викладено в наступній редакції:
Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
При цьому, суд зауважує, що зміни до додатків 1, 12, 13 і 14 до Постанови № 704 не вносилися.
Отже, згідно із пунктом 4 Постанови № 704 (в редакції Постанови № 103) розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, для складання довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії за відповідною посадою, є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018 року, тоді як згідно з примітками до вказаних додатків розрахунковою величиною визначено відсотковий показник від розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.
Водночас, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб.
Відтак, зміни до пункту 4 Постанови №704, внесені пунктом 6 Постанови № 103, з 29.01.2020 року не підлягають застосуванню.
За таких обставин, з 29.01.2020 року відновлена юридична дія пункту 4 постанови КМУ № 704 у первісній редакції, що передбачає визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14.
Разом з тим, визнання Шостим апеляційним адміністративним судом протиправним та скасування пункту 6 Постанови № 103 не впливає на застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
01.01.2017 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016 року № 1774-VIII, пунктом 3 розділу ІІ якого встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.
Суд звертає увагу, що під час розв`язання правової колізії між нормами пункту 3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ та пункту 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою №103, та приміток до додатків 1, 12, 13, 14 Постанови № 704, перевагу належить віддати положенням закону, як акту права вищої юридичної сили.
Оскільки норма пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за положення пункту 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою № 103, а також додатків 1, 12, 13, 14 Постанови № 704, суд приходить до висновку, що обчислення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу не проводиться із використанням величини мінімальної заробітної плати.
Таким чином, відповідно до пункту 4 Постанови № 704, починаючи з 29.01.2020 року, розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня календарного року.
Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб:
– станом на 01 січня 2018 року встановлений в розмірі 1762,00 грн. (стаття 7 Закону України від 07.12.2017 р. № 2246-VIII Про Державний бюджет України на 2018 рік);
– станом на 01 січня 2020 року встановлений в розмірі 2102,00 грн. (стаття 7 Закону України від 14.11.2019 р. № 294-IX Про Державний бюджет України на 2020 рік);
– станом на 01 січня 2021 року встановлений в розмірі 2270,00 грн. (стаття 7 Закону України від 15.12.2020 р. № 1082-IX Про Державний бюджет України на 2021 рік);
– станом на 01 січня 2022 року встановлений в розмірі 2481,00 грн. (стаття 7 Закону України від 02.12.2021 р. № 1928-IX Про Державний бюджет України на 2022 рік);
– станом на 01 січня 2023 року встановлений в розмірі 2684,00 грн. (стаття 7 Закону України від 03.11.2022 р. № 2710-ІХ Про Державний бюджет України на 2023 рік);
– станом на 01 січня 2024 року встановлений у розмірі 3028,00 грн (стаття 7 Закону України від 09.11.2023 р. № 3460-ІХ «Про Державний бюджет України на 2024 рік»);
– станом на 01 січня 2025 року встановлений у розмірі 3028,00 грн (стаття 7 Закону України від 19.11.2024 № 4059-IX «Про Державний бюджет України на 2025 рік»);
– станом на 01 січня 2026 року встановлений у розмірі 3328,00 грн (стаття 7 Закону України від 02.12.2025 № 4695-IX «Про Державний бюджет України на 2026 рік»).
За таких обставин, суд зазначає, через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законами № 294-IX, № 1082-IX, № 1928-IX, № 2710-IX у осіб з числа військовослужбовців виникло право на перерахунок грошового забезпечення з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування пункту 4 постанови № 704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Відповідного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02.08.2022 року у справі № 440/6017/21 та у постанові від 19.10.2022 у справі №400/6214/21.
З огляду на викладене, право позивача на обрахунок грошового забезпечення, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення, із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року є беззаперечним, оскільки обумовлене підвищенням прожиткового мінімуму та, відповідно, збільшенням розміру грошового забезпечення на підставі пункту 4 постанови КМУ №704.
Тому, доводи відповідача про те, що не відбулось збільшення розмірів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, а відтак про відсутність підстав для проведення перерахунку грошового забезпечення, безпідставні та не враховуються судом.
Грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду); премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги (п. 3 розділу I Наказу № 260).
Грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово-службовців строкової служби), включає: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавку за вислугу років; підвищення посадового окладу під час проходження військової служби на території населених пунктів, яким надано статус гірських, та на острові Зміїний; надбавки за особливості проходження служби, за службу в Силах спеціальних операцій Збройних Сил, кваліфікацію, кваліфікаційну категорію, виконання функцій державного експерта з питань таємниць, роботу в умовах режимних обмежень, безперервний стаж на шифрувальній роботі, почесні та спортивні звання; доплати за науковий ступінь та за вчене звання; премію; морську винагороду, винагороди за стрибки з парашутом, за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів, тралення і знешкодження мін, за водолазні роботи та за бойове чергування; одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби; інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства України (п. 4 розділу XVI Наказу № 260).
Командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби (п. 1 розділу I Наказу № 260).
Розмір щомісячної премії, але не менше 10 відсотків посадового окладу, встановлює Міністр оборони України для відповідних категорій військовослужбовців виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України, та особливостей проходження військової служби (п. 2 розділу XVI Наказу № 260).
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення (п. 1 розділу XXIII Наказу № 260).
Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги (абз. 1 п. 6 розділу XXIII Наказу № 260).
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (п. 1 розділу XXIV Наказу № 260).
Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України (абз.1 п. 7 розділу XXIV Наказу № 260).
До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги (абз.3 п. 7 розділу XXIV Наказу № 260).
Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги (п. 9 розділу XXIV Наказу № 260).
Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення (п. 5 розділу XXXI Наказу № 260)
Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби, військовослужбовців, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або за призовом осіб із числа резервістів в особливий період) здійснюється виплата одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у розмірах та на умовах, установлених пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (п. 1 розділу XXXII Наказу № 260).
Одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби обчислюється з розміру місячного грошового забезпечення, до якого включаються: звільненим із займаних посад - щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за останньою займаною посадою (абзаци 1-2 п. 1 розділу XXXII Наказу № 260).
З урахуванням встановлених обставин суд дійшов висновку, що у спірний період відповідач здійснював нарахування грошового забезпечення позивача із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року, що не відповідало вимогам чинного законодавства.
Унаслідок такого підходу позивачу було неправомірно зменшено розмір грошового забезпечення, зокрема посадового окладу та пов`язаних із ним щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а також премії.
Відповідно в цій частині позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.
Водночас, вирішуючи питання щодо періоду, за який підлягає здійсненню перерахунок грошового забезпечення, суд виходить з такого.
Позивач просила суд зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 виплатити грошове забезпечення за періоди з 29.01.2020 по 01.11.2020; з 12.01.2021 по 31.01.2026 року (включно).
Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 встановлено, що розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб визначаються виходячи з фіксованого розміру 1762 гривні та розраховуються шляхом множення цього показника на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 та 14.
Суд враховує, що постанова Кабінету Міністрів України № 481 від 12 травня 2023 року «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704» набрала чинності 20 травня 2023 року.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі №320/29450/24 визнано дії Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 неправомірними.
Визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Пунктом 2 Постанови № 481 встановлено: «Внести зміну до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (Офіційний вісник України, 2017 р., № 77, ст. 2374), виклавши абзац перший в такій редакції:
4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14..»
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України – залишено без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі №320/29450/24 – без змін.
Враховуючи, що з 20 травня 2023 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України № 481, якою змінено порядок визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями та встановлено їх обчислення виходячи з фіксованого розміру 1762 гривні, суд зазначає, що у спірний період після цієї дати правовідносини сторін регулювалися зазначеною нормою.
При цьому, незважаючи на подальше визнання пункту 2 постанови № 481 протиправним та нечинним, на час виникнення та реалізації спірних правовідносин він був чинним та підлягав застосуванню суб`єктом владних повноважень.
Отже, до вказаної дати (18.06.2025) Постанова КМУ № 481 була частиною чинного законодавства, мала презумпцію правомірності та була обов`язковою до виконання суб`єктами владних повноважень.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення у періоди: з 29.01.2020 по 19.05.2023; з 18.06.2025 по 31.01.2026.
Щодо вимоги компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за весь час затримки виплати – з 29.01.2020 по 19.05.2023; з 18.06.2025 по 31.01.2026.
У пункті 4 Порядку № 1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ від 19.10.2000 (далі – Закон № 2050-ІІІ).
Відповідно до статей 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Згідно із статтею 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно зі статтею 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 159 від 21.02.2001, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі – Порядок № 159).
Пунктами 2, 3 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.
Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:
- пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);
- соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);
- стипендії;
- заробітна плата (грошове забезпечення).
Згідно із пунктом 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 13.01.2020 в справі №803/203/17, від 14.05.2020 у справі № 816/379/16, від 30.09.2020 у справі № 280/676/19, від 15.09.2020 у справі №240/11882/19, від 29.04.2021 у справі №240/6583/20, від 05 07.2022 у справі №420/7633/20, від 29.03.2023 у справі №120/9475/21-а, від 12.09.2024 у справах №400/5837/23, №240/18489/23, від 10.10.2024 у справі №280/5397/19, від 18.12.2024 у справі №755/15005/23 та інших досліджував питання правової природи компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та умов її здійснення.
У вказаних постановах Верховний Суд зазначав, що основною умовою для виплати компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.
Тобто компенсація за порушення строків виплати доходу виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата, індексація тощо) особи (працівника) з вини відповідача (роботодавця) не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.
Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи і пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари і послуги.
Дія норм Закону № 2050-III та Порядку №159 поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.
Виплата компенсації втрати частини доходів проводиться незалежно від порядку і підстав їх (доходів) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.
У постанові від 29.05.2025 у справі № 640/12053/21 Верховний Суд дійшов наступних висновків. 
Право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється шляхом множення суми «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Тобто зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
У постановах від 24.01.2025 у справі № 380/1607/24 та від 04.09.2025 у справі № 420/16557/24 Верховний Суд вказав, що компенсація, передбачена Законом № 2050-III і Порядком №159, виплачується саме у разі порушення строків виплати доходу, а не у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі судового рішення, несвоєчасного виконання рішення суду тощо.
Верховний Суд у постанові від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19 виснував, що визнав безпідставними доводи судів попередніх інстанцій про те, що право на компенсацію позивач набуде після набрання законної сили відповідним судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення, зауваживши, що у випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів. 
У постановах від 14.05.2019 у справі № 804/2994/18, від 23.12.2020 у справі №640/7975/15-а, від 05.07.2022 у справі № 420/7633/20 Верховний Суд вказав, що право особи на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати виникає з моменту фактичного порушення строку виплати доходу. Тобто така компенсація підлягає нарахуванню за весь період невиплати відповідного доходу.
Враховуючи те, що відповідач з 29.01.2020 по 19.05.2023; з 18.06.2025 по 31.01.2026 не нарахував та не виплатив позивачу суми грошового забезпечення та допомоги на оздоровлення у визначеному законодавством розмірі, позивач набув право на нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 29.01.2020 по 19.05.2023; з 18.06.2025 по 31.01.2026.
Щодо вимоги нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яка була гарантована постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, з урахуванням раніше виплачених сум, суд зазначає таке.
На виконання вимог ухвали про витребування доказів військова частина НОМЕР_2 надала письмові пояснення щодо порядку нарахування та виплати грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Із наданої відповіді вбачається, що відповідач не включав щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, до складу грошового забезпечення, з якого обчислювалися грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
На обґрунтування своєї позиції відповідач послався на положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанову Кабінету Міністрів України №889, Інструкцію, затверджену наказом Міністерства оборони України №595, а також Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України №260.
Крім того, відповідач повідомив, що грошова допомога на оздоровлення позивачу була виплачена у відповідних розмірах за 2016-2018 роки, а відомості щодо нарахування та виплати допомоги за 2013-2015 роки відсутні у зв`язку із закінченням строків зберігання відповідної документації та передачею інформації до архіву Міністерства оборони України.
При вирішенні даного спору суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 08 серпня 2024 року у справі №240/26703/23, адміністративне провадження №К/990/24590/24.
У зазначеній постанові Верховний Суд досліджував питання щодо включення щомісячної додаткової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється грошова допомога на оздоровлення військовослужбовця.
Верховний Суд зазначив, що частина четверта статті 9 Закону України №2011-XII має відсильний характер та надає Кабінету Міністрів України повноваження визначати розміри грошового забезпечення, а Міністру оборони України - порядок його виплати.
Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що Порядком №260 прямо встановлено перелік складових грошового забезпечення, які враховуються при обчисленні грошової допомоги на оздоровлення, та передбачено, що до такого розрахунку включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення, крім винагород.
Таким чином, винагороди незалежно від їх виду не включаються до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється допомога на оздоровлення, а тому неврахування такої винагороди при визначенні розміру допомоги на оздоровлення є правомірним.
Також Верховний Суд зазначив, що законодавець встановив певну ієрархію нормативного регулювання, за якою саме Порядок №260 конкретизує складові грошового забезпечення, що враховуються при обчисленні окремих одноразових виплат військовослужбовцям, та містить пряму норму щодо виключення винагород із бази для обчислення допомоги на оздоровлення.
Отже, наведена правова позиція Верховного Суду свідчить про відсутність правових підстав для включення щомісячної додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого визначається розмір грошової допомоги на оздоровлення.
Також при вирішенні спору суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23 вересня 2024 року у справі №240/32125/23, адміністративне провадження №К/990/26140/24.
У зазначеній справі Верховний Суд досліджував питання щодо включення додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, до складу грошового забезпечення при обчисленні грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні відпустки.
Верховний Суд зазначив, що положення частини четвертої статті 9 Закону України №2011-XII мають відсильний характер, оскільки визначення порядку виплати грошового забезпечення законодавець відніс до повноважень Міністерства оборони України.
Додаткова винагорода за своєю правовою природою належить до категорії винагород, а Порядок №260 прямо передбачає її невключення до складу грошового забезпечення, з якого обчислюються грошова допомога на оздоровлення та одноразова грошова допомога при звільненні.
Верховний Суд наголосив, що пункт 6 розділу ХХІІІ Порядку №260 та пункт 5 розділу ХХХІІ Порядку №260 містять пряму норму про неврахування винагород при визначенні розміру зазначених виплат незалежно від того, чи мають вони щомісячний або одноразовий характер.
У зв`язку із цим Верховний Суд дійшов висновку про правомірність невключення додаткової винагороди до розрахунку грошової допомоги на оздоровлення та одноразової грошової допомоги при звільненні.
Окремо Верховний Суд звернув увагу, що правовий висновок, викладений у постанові від 08 серпня 2024 року у справі №240/26703/23, є аналогічним та підлягає застосуванню до спорів щодо визначення складу грошового забезпечення для обчислення допомоги на оздоровлення.
При цьому Верховний Суд відмежував спори щодо допомоги на оздоровлення та допомоги при звільненні від спорів щодо компенсації за невикористані дні відпустки, оскільки норми Порядку №260 по-різному визначають склад грошового забезпечення для обчислення зазначених виплат. Для компенсації за невикористані дні відпустки застереження щодо неврахування винагород відсутнє, у зв`язку з чим така винагорода підлягає включенню до відповідного розрахунку.
Аналогічний підхід викладено Верховним Судом у постанові від 23 вересня 2024 року у справі №240/33138/23, адміністративне провадження №К/990/28747/24.
Таким чином, Верховний Суд сформував правову позицію, відповідно до якої винагороди не включаються до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється грошова допомога на оздоровлення, якщо відповідним нормативним актом прямо передбачено їх виключення із розрахункової бази.
Щодо 2013-2015 років відповідач зазначив, що відповідні документи не збереглися у зв`язку із закінченням строків їх зберігання. При цьому позивачем не доведено обставин нарахування та виплати спірних сум без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №889. Відтак підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.
Щодо вимог про перерахунок матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань суд зазначає, що позивачем не доведено та матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що у спірний період щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, підлягала обов`язковому включенню до складу грошового забезпечення для обчислення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Також позивачем не надано доказів порушення відповідачем вимог чинного на той час законодавства при визначенні розміру зазначеної допомоги.
З огляду на наведене, відсутні правові підстави для включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №889, до складу грошового забезпечення для обчислення грошової допомоги на оздоровлення позивача.
За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на наведе, оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково.
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати.
Керуючись статтями 2, 17, 77, 90, 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

вирішив:

1. Позовні вимоги Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративну справу за позовною ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 (адреса АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
2. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 , які полягають у не застосуванні пункту постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції чинній 29.01.2020 року при обчисленні ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 по 19.05.2023; з 18.06.2025 по 31.01.2026 року (включно) розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» станом на 01.01.2025 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» станом на 01.01.2026 року на відповідний тарифний коефіцієнт з додатками 1, 12, 13, 14 вказаної постанови, з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 №44.
3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок ОСОБА_1 за періоди з 29.01.2020 по 19.05.2023; з 18.06.2025 по 31.01.2026 року (включно) належного грошового забезпечення, (грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань), інші щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові виплати, одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані календарні доби основної щорічної відпустки, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, обчислених із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням визначеного з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції чинній з 29.01.2020) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» станом на 01.01.2025 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» станом на 01.01.2026 року на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 №44;
4. Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу за невчасно виплачене грошове забезпечення за період з 29.01.2020 по 19.05.2023; з 18.06.2025 по 31.01.2026 року.
5. У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
6. Надіслати учасникам справи (їх представникам) копію судового рішення в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 251 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.